Барбара Фрийти
Заливът на ангелите

Част 1 от „Заливът на Ангелите“

Превод от английски: Росица Златанова, 2013

chitanka.info

Глава 1.

Джена Дейвис потръпна, когато пое от пазара по тъмната, призрачна улица към пристанището. Вятърът навяваше в лицето й гъстата, студена и влажна мъгла, прииждаща откъм океана. Ако не й трябваше мляко за закуската на Лекси, нямаше да я влачи със себе си в студената нощ, вместо да си стоят в топлата, уютна къща. Но не можеше да остави седемгодишното си дете само у дома.

Макар да харесваше Ейнджълс Бей[1], намиращ се на каменистото крайбрежие в Централна Калифорния и отдалечен от други населени места, на моменти изолираността я караше да се чувства несигурна. Откъм бара на Мъри долиташе музика; заведението беше популярно сред местните и туристите, но иначе този район беше пуст. През деня малкото пристанище беше пълно с хора, обаче сега призрачните очертания на полюшващите се на водата лодки я тревожеха.

Каза си, че не бива да се поддава на въображението си, но зловещото сияние на уличните лампи и мисълта, че някой може да я следи, подсилваха страховете й. Въпреки че беше прикрила следите си, не се чувстваше в безопасност. Понякога се питаше дали отново ще изпита чувството на сигурност.

Все пак сега домът й беше в Ейнджълс Бей, с Лекси бяха тук вече два месеца и започваха да свикват.

От частните уроци по пиано печелеше достатъчно, за да се издържат. Малката току-що беше завършила първи клас и следващата седмица тръгваше на лятно училище. Все още имаше кошмари, но вече не изпитваше такъв неудържим страх.

Нямаше причина да се притеснява и все пак, докато бързаха към колата, притисна детето по-плътно до себе си. Внезапно Лекси спря и посочи към кея:

— Виж, ангел.

Джена въздъхна. Малката беше обсебена от мисълта за ангелите, откакто дойдоха в града и научиха легендата за прочутото корабокрушение — как някои пасажери не могли да се доберат до брега и как ангели пазели залива. От няколко дни въображението на Лекси се беше развихрило още повече — в интернет беше качен клип с привидения, танцуващи по водата, и загадъчни символи, появяващи се на скалата. Видеото беше привлякло тълпи посетители тъкмо навреме за летния фестивал, който започваше следващата вечер.

Джена се канеше да каже на Лекси, че й се привижда, но зърна смътен силует в края на кея: жена с широка рокля и с дълга руса коса, развявана от вятъра. Непознатата преметна крак през парапета и се загледа във водата.

Сърцето на Джена заби до пръсване. Косата на жената беше като на Кели — но това не беше Кели, а друг човек. Човек в много опасно положение.

Жената прехвърли през парапета и другия си крак и застана на тясната дъска, която я делеше от студената вода. Хвана се отзад за преградата и вдигна лице към небето, сякаш произнасяше молитва в безмълвна молба.

— Дали ще полети? — попита Лекси. — На небето ли ще отиде?

— Не е ангел — поправи я Джена, отвори вратата на колата и остави торбата на задната седалка. По дяволите! Само това й липсваше — нови проблеми, но наоколо нямаше други хора, а жената се олюляваше и всеки миг можеше да полети надолу. — Да идем да я поздравим и да проверим дали е добре. — Джена хвана Лекси за ръка и двете забързаха към кея.

От вятъра очите й сълзяха, бореше се с почти неудържимото желание да се обърне, да се върне при колата и да си тръгне. Това не беше неин проблем; замесването й можеше да се окаже опасно. Въпреки това продължи напред.

— Здравейте — извика, когато наближиха края на кея. — Какво правите? Имате ли нужда от помощ?

Жената не реагира, само вдигна още веднъж лице към небето. После отмести от парапета първо едната си длан, след това другата и протегна ръце. След миг нададе остър, пронизителен писък и полетя надолу.

Джена бързо свали палтото и обувките си и извика:

— Стой тук, Лекси. Не мърдай. Разбираш ли какво ти казвам? Не се приближавай до парапета!

— Какво… какво правиш? Къде… къде отиваш? — заекна детето със страх в очите. — Не ме оставяй сама. — Сграбчи дланта на Джена, впивайки в нея малките си пръстчета.

Джена приклекна, за да я погледне в очите:

— Веднага се връщам, Лекси. Трябва да спася онази жена, миличка. Няма кой друг да го направи. — Господи, така й се искаше да има, но дори след писъка откъм близките сгради не се показа никой. Нежно отмести пръстите на Лекси, извади мобилния си телефон и набра 911, след което го подаде на детето:

— Когато вдигнат, кажи им веднага да дойдат на кея, защото във водата е паднала жена. Разбираш ли? — Изчака детето да кимне и повтори: — А ти не мърдай оттук! Не прави дори крачка встрани! — Затича се към парапета и го прекрачи. Погледна надолу и я прониза страх. До водата имаше поне четири-пет метра, а тя не беше добър плувец.

Чу как Лекси крещи по телефона, но помощта нямаше да пристигне навреме — момичето махаше с ръце и току потъваше под тъмните вълни. Тя си пое дъх, затвори очи и скочи. Сърцето й спря за миг — водата беше ледена. Дрехите я теглеха надолу и й се стори, че мина цяла вечност, докато изплува на повърхността. Пое си жадно въздух — и се заоглежда за жената, като риташе, за да се задържи на повърхността. Беше тъмно, бързото течение я тласкаше под мрачния кей, но от непознатата нямаше и следа. Дали не беше закъсняла? Внезапно видя водовъртеж от мехурчета, ръка и глава, която ту потъваше, ту се показваше над вълните. Заплува бързо натам, гмурна се и сграбчи жената за косата, после за ръката и я задържа здраво, докато изплуваха на повърхността. Непознатата кашляше и примигваше, погледът й беше размътен.

— Всичко е наред. Добре си — извика Джена, но жената затвори очи и се заизплъзва от хватката й. Тя прехвърли ръка около врата й и заплува към стълбата в края на кея. Течението я тласкаше обратно, силите й постепенно се изчерпваха, студът сковаваше крайниците й. Ами ако не успееше да се добере до кея? В ума й изникна познатият болезнен припев: „Не си достатъчно добра. Трябва да се справиш по-добре, да се стараеш повече, иначе ще си останеш неудачница.“ Тя го прогони от главата си. Нямаше да се провали. Не можеше да го допусне. Воят на сирената й даде нови сили и тя заплува още по-усърдно. Можеше да се справи. Когато стигна стълбата, вече чуваше как по дъските трополят стъпки. В мига, в който се хвана за първото стъпало, притича пожарникар, който се спусна надолу, пое загубилата съзнание жена и я издърпа. Щом той се изкачи по стълбата, негов колега се спусна да помогне на Джена.

Изведнъж се почувства изтощена и благодари за силата му. Ръцете й горяха от напрежението, краката й трепереха. Стигна до платформата на кея и се отпусна на колене. Лекси се хвърли в обятията й и захлипа.

— Всичко е наред, миличка. Добре съм — успокои я Джена и я погали по гърба. — Справи се много добре. Гордея се с теб. — Детето продължи да плаче, обгърнало здраво врата й с ръчички. — Всичко е наред, съкровище. Всичко е наред.

Най-сетне малката вдигна глава, по страните й се стичаха сълзи. Джена се разкая, че я бе уплашила толкова. Страхът беше последното, от което Лекси имаше нужда.

— Мислех, че няма да се върнеш — проплака дъщеря й.

— Никога няма да те оставя, Лекси. Никога.

Момиченцето се вгледа в лицето на Джена и страхът в очите й бавно угасна.

— Добре — кимна накрая успокоено, после избърса в ръкава на пуловера мокрото си лице. — Защо ангелът не полетя?

— Не беше ангел, миличка.

Джена погледна към младата жена на платформата, която кашляше и повръщаше морска вода, и въздъхна облекчено. Девойката беше по-млада, отколкото бе решила отначало, вероятно на шестнайсет-седемнайсет години. По бледите й страни бяха полепнали мокри кичури дълга руса коса. Очите й бяха широко отворени и объркани. Дали си даваше сметка, че се е разминала на косъм със смъртта? Защо, за бога, бе решила да се самоубие? Към тях се приближи полицай и Джена вдигна глава към него — беше Джо Силвейра, началникът на участъка. Беше на трийсет и пет четирийсет години и доскоро беше работил за лосанджелиската полиция. Имаше репутацията на много интелигентен и проницателен човек, поради което тя избягваше да говори с него. Целта й беше да се слива с останалите, а не да изпъква сред тях. Досега. Нервите й се обтегнаха.

— Искате ли да се увиете? — предложи той и й подаде едно одеяло. — Сигурно сте премръзнали.

— Благодаря — каза Джена, изправи се и се загърна с одеялото. През тялото й премина ледена тръпка и зъбите й затракаха. Трябваше да си отиде вкъщи на топло и далеч от ченгетата.

— Аз съм полицейски началник Силвейра. Мисля, че не се познаваме официално, макар че няколко пъти съм ви виждал в закусвалнята.

— Аз съм Джена Дейвис, а това е дъщеря ми Лекси.

Полицейският началник се усмихна на дъщеря й, после отново погледна Джена.

— Какво ще кажете да ви заведа до клиниката, за да ви прегледат? — предложи.

Там щеше да се наложи да попълва формуляри, да отговаря на разни въпроси, помисли си тя.

— Не, добре съм — отвърна бързо. — Само съм настинала, това е. Трябва ми само една гореща вана.

— Сигурна ли сте, че не искате да ви прегледа лекар?

— Сигурна съм.

— Добре. Не искам да ви държа тук на студено посред нощ, но бихте ли ми казали какво стана?

— Двете с Лекси се връщахме от пазара и видяхме момичето да прекрачва парапета. Когато скочи във водата, аз скочих след него.

— Много смело — отбеляза началникът. — Впечатлен съм.

Джена не желаеше да е впечатлен. Не желаеше изобщо да мисли за нея, но вече беше твърде късно.

— Всеки на мое място би го сторил — каза и сви рамене.

— Много се съмнявам. Познавате ли девойката?

— Досега не я бях виждала.

— Нито пък аз — каза замислено той и погледна към младата жена, която слагаха на носилка. — А познавам почти всички тийнейджъри в града. Значи казвате, че е скочила, а не е паднала? Не е било инцидент.

Джена поклати глава:

— Прескочи парапета и се пусна. Надявам се да се оправи.

— Предполагам, че сте й спасили живота. — Той отново я погледна внимателно. — Нищо ли не ви каза, докато бяхте във водата?

— Нищо — поклати глава Джена. — Мога ли вече да си вървя? — попита, подаде му одеялото и грабна от земята палтото и обувките си.

— Разбира се. Ако нямате нищо против, утре може да се наложи да ви задам и други въпроси.

— Казах ви всичко, което знам. Събитията се развиха много бързо.

Началник Силвейра кимна:

— Погрижете се за себе си тогава.

— Обещавам. — Тя си запроправя път през хората, които се трупаха наоколо. Няколко души я повикаха по име, но тя продължи бързо към колата. Тъкмо помогна на Лекси да влезе, в лицето й блесна светкавица на фотоапарат. Заслепена, тя вдигна ръка, но мъжът вече бе успял да я снима още веднъж.

Разгневена, Джена хвърли палтото и обувките си в колата и се обърна към него:

— Какво, по дяволите, правите? Защо ме снимате? — За момент я обзе ужас, че са я открили.

— Спасихте живота на едно момиче — отвърна мъжът и свали фотоапарата. — Вие сте героиня.

Джена се намръщи. В сумрака видя, че мъжът е висок, с широки рамене и чуплива кестенява коса и носи дънки, тъмна фланелка и черно яке.

— Кой сте вие? Не сте от града — промърмори.

Познаваше сътрудничката на местния вестник — шейсетгодишна жена на име Гладис.

— Казвам се Рийд Танер. Не съм от вестника на Ейнджълс Бей, макар че дойдох да търся ангели — отвърна провлачено.

Трябваше да се досети, че е дошъл заради известния видеоклип в интернет.

— Тук няма ангели — отговори по-рязко, отколкото й се искаше.

— Жалко. Та как се казвате?

— Не е важно.

Преди той да се усети, грабна фотоапарата му, вмъкна се бързо в колата, затръшна вратата и я заключи отвътре.

— Ей, апаратът ми трябва — каза човекът на име Рийд и зачука по стъклото.

Без да му обръща внимание, Джена се зае с копчетата на очевидно скъпия цифров фотоапарат.

— Какво правиш? Защо му го взе? — попита Лекси. — Той… е я-ядосан — заекна притеснено.

— Няма нищо, миличка. Не е учтиво да снимаш хората, докато… докато са мокри. — Изтри последните две снимки, после спусна малко стъклото и върна фотоапарата на мъжа.

— Вие сте луда — каза той, докато клатеше невярващо глава. — Мога да ви снимам пак.

— Не и тази вечер. — Включи двигателя и потегли. В огледалото за обратно виждане видя как той я гледа и усети, че е допуснала ужасна грешка, като го е предизвикала. Но какво друго й оставаше? Не можеше да си позволи да публикуват снимката й във вестник. Надяваше се той да се върне там, откъдето е дошъл, и да забрави за нея.

В противен случай щеше да се наложи пак да бягат.

Рийд стоеше, вперил поглед в отдалечаващите се светлини на колата; чувстваше се така, сякаш се събуждаше от продължителен, дълбок сън. Последните единайсет месеца представляваха поредица от безкрайни дни, които се сливаха в едно, седмици, през които се опитваше да не мисли, да не си спомня. Беше приел поръчката от списание „Спотлайт“, за да си осигури някакви пари, докато реши дали иска да се върне към кариерата, от която някога беше обсебен. След като завърши Нортуестърнския университет и започна работа в „Ню Йорк Таймс“, изобщо не си представяше, че дванайсет години по-късно ще се занимава с нещо по-малко важно от значими политически и световни събития; определено не и с евтини сензации за някакви ангели. Някога преследваше страстно истината и справедливостта, но стремежът му го бе направил безразсъден. Беше готов на всичко за един репортаж и негова добра приятелка плати ужасна цена за амбицията му.

Щом настанеше дълбока нощ и не можеше да избяга от мислите си, той все още виждаше как спускат ковчега й в земята. Чуваше риданията на множеството опечалени и виждаше обвинението в очите им. Никой не каза „Ти си виновен“, но нямаше и нужда. Дълбоко в душата си Рийд го знаеше и се съмняваше, че някога ще може да избяга от безмилостно измъчващите го спомени. През изминалата година се опитваше да намери забрава в алкохола, но проблемът с пиенето беше, че в един момент той неизменно изтрезняваше.

Обърна гръб на случващото се на кея и пое по улицата към заведението на Мъри. Тъкмо натам отиваше, когато бе чул сирените и бе решил да тръгне след тях. Старите навици трудно се изкореняваха, а той тичаше след линейките от дете. Полицейските сирени бяха чест гост в квартала, в който бе израснал. Още си спомняше пулсиращите светлини, които посред нощ играеха по тавана в стаята му, и как пропълзяваше до прозореца, за да гледа полицаите, докато арестуват някого в уличката зад къщата му.

Въздъхна и мислено си повтори любимата си мантра: „Назад не гледай, не гледай напред, пет пари не давай.“

Какво като беше провел интересен разговор с една непозната? Не беше дошъл да разследва опит за самоубийство, нито да се разсейва с някаква смела героиня. Трябваше да се съсредоточи върху видеоклипа в интернет, който бе разпалил интереса на цялата страна, както и върху надеждата, че най-накрая има доказателства за съществуването на ангелите — надежда, на която скоро щеше да сложи край. Ангелите бяха реални колкото и героите от приказките. Определено не се разхождаха по улиците на Ейнджълс Бей. Или пък се разхождаха? Пред очите му се появи лицето на брюнетката с бдителните, гневни очи. Беше скочила в тъмното море, за да спаси живота на една непозната. Що за жена би направила такова нещо? Дявол да го вземе, може пък тя наистина да беше ангел.

Обзе го неудържимо любопитство. Не искаше да му се поддава. Повече не го беше грижа за истината, справедливостта и това да даде лъч светлина на този зъл свят. Нямаше да я гони. Нямаше.

Поне не тази нощ.

[1] Angel’s Вау (англ.) — заливът на ангелите. — Б.пр. ↑

Глава 2.

Клиника „Редуд“ се намираше в покрайнините на Ейнджълс Бей и беше заобиколена от грамадни секвои. Тук се лекуваха хора с по-несъществени здравни проблеми, а по-тежките случаи и ранените се препращаха в болница „Сейнт Мери“ на петдесет километра от клиниката. Като акушер-гинеколог Шарлот Адамс беше свикнала да се занимава с щастливи бременни жени. Младото момиче, което бе опитало да се самоубие миналата нощ, очевидно не попадаше в тази категория.

Шарлот влезе в стаята, където спеше пострадалата. След като линейката я докара в клиниката, повикаха лекар да я прегледа. Младата жена помоли да проверят дали бебето й е добре, после заспа от изтощение и още не се бе събудила. Сега бе девет сутринта. Бяха я изследвали за наркотици, но не бяха открили дрога в кръвта й. Нямаше физиологична причина да спи така продължително, освен може би изтощението и стресът.

Взе картона на младата жена, за да прегледа жизнените й показатели, които медицинската сестра бе измерила преди няколко минути. Бяха нормални.

Жената имаше руса коса, стигаща почти до раменете й. Кожата й беше бледа, а тялото — само кожа и кости, с изключение на малкия закръглен корем. Шарлот взе ръката й, за да провери пулса. Той се ускори и клепачът на момичето потрепна. Дали не се преструваше, че спи? Сигурно беше уплашена, объркана, не знаеше къде се намира и вероятно се чувстваше много самотна.

Когато я докараха в болницата, у нея нямаше никакви документи за самоличност, а и засега никой не беше дошъл да пита за нея. Ейнджълс Бей беше малко градче, но много хора живееха в планината и край провинциалните пътища. Може би близките й още не бяха разбрали, че е изчезнала. А може би те я бяха прогонили. Може би затова се беше опитала да се самоубие.

Прониза я горчива болка и тя си пое дълбоко дъх. От момента, в който бе зърнала момичето, Шарлот се мъчеше да потисне лошите спомени. В ума й се заредиха картини от миналото — собственият й положителен тест за бременност, който си направи в банята у най-добрата си приятелка, ужасът и разочарованието на майка й, когато най-сетне й призна, и страшното пътуване до болницата. Беше прекалено млада и слаба, за да се справи с положението. Дали и това момиче се чувстваше по същия начин?

— Всичко вече е наред — каза нежно. — Вече можеш да се събудиш. Тук си в безопасност.

В първия момент непознатата не реагира, после бавно отвори очи — кафяви със златисти точици. Шарлот погледна в тях и видя наивността на дете и страха на възрастен човек.

— Аз съм доктор Шарлот Адамс. Намираш се в клиника „Редууд“. Спомняш ли си какво се случи?

Момичето се поколеба, после прошепна със сух, скриптящ глас:

— Защо тя не ме остави да умра?

— Как се казваш? — попита Шарлот, за да отклони разговора от опита за самоубийство. Момичето я погледна и в очите й лекарката видя не объркване, а нерешителност. — Можеш да ми кажеш — добави. Непознатата само поклати глава. — Сигурно има някой, който се тревожи за теб — опита отново Шарлот.

— Не — отвърна с безизразен глас младата жена.

— А родителите ти?

— Искам да си вървя. Къде са дрехите ми? — попита непознатата и се огледа.

Шарлот можеше да й каже, че не може да си тръгне, защото по закон трябваше да я задържат в продължение на седемдесет и два часа заради опита за самоубийство или докато психиатър не заявеше, че може да бъде изписана. Вместо това опита по-мек подход.

— Трябва да си починеш и да се нахраниш — каза тя, — а и аз искам да направя някои изследвания на бебето ти, за да сме сигурни, че всичко е наред. Изглежда си в около шестнайсетата седмица. Да се надяваме, че етапът на сутрешното гадене вече е преминал. Аз съм акушер-гинеколог. Постоянно израждам бебета и се грижа за майките. — Шарлот замълча за момент. — Много ми се иска да знам как да те наричам.

Момичето подръпваше края на одеялото, после най-сетне вдигна очи.

— Можеш да ме наричаш Ани.

— Добре, Ани — каза с усмивка Шарлот. — Ходила ли си на лекар, откакто забременя?

— Не.

— Бих искала да ти направя ултразвук. Това значи да направя снимка на бебето и ще ми помогне да определя датите.

— Боли ли?

— Изобщо не.

— Да кажем, че става. — Момичето облиза устни. — Малко съм гладна.

— Добре, ще изпратя някого да ти донесе закуската. Ани, ще направя всичко по силите си, за да ти помогна. Би ли ми казала на колко години си?

— Осемнайсет. — Изглеждаше по-малка, но може би казваше истината. Отговори без колебание. — Полицията ще дойде ли пак?

— Да. Притесняват се за теб и ще искат да се уверят, че си добре.

— Ще им кажеш, че съм добре, и те ще си тръгнат, нали? — Южняшкият й говор показваше, че не е от Калифорния.

— Наистина ли си добре?

Ани се поколеба за миг, после отвърна:

— Налагаше се да го направя. Трябваше да видя дали ангелите ще ме спасят, дали съм достойна, и те го направиха. Сега всичко е наред.

Не ангел бе спасил Ани. Ако някой не я бе видял и не бе скочил след нея, сега тя щеше да е мъртва. Но този разговор можеше да почака.

— Сигурна съм, че има хора, които се тревожат за теб. Искаш ли да позвъня на някого?

— Не. Моля те, не казвай на никого, че съм тук. — Очите й се изпълниха с тревога. — Обещай ми.

— Засега си почивай — успокои я Шарлот. — След малко ще ти донесат закуската.

Излезе, затвори вратата и тръгна към стаята на медицинските сестри. Видя началникът на полицията да чака там и пулсът й се ускори. Джо Силвейра беше красив мъж с матова кожа, дълбоки кафяви очи и гарвановочерна коса. Като млад сигурно беше разбил не едно женско сърце, но вече беше женен — поне доколкото можеше да се вярва на местните клюки. Никой не знаеше къде е жена му.

— Началник — каза тя със спокоен глас, като се опитваше да не обръща внимание на глупавата си реакция. Не беше в неин стил да се чувства привлечена от женени мъже. Всъщност никой не я бе привличал от много време насам, а това определено не бе подходящият момент за разпалване на либидото й.

— Доктор Адамс — обърна се към нея той с усмивка, която стопли лицето му. — От доста време не съм ви виждал.

— Откакто изродихте онова бебе на Оук Роуд.

— Нямаше да се справя, ако през цялото време не ми казвахте какво да правя, но се надявам случката никога да не се повтаря. — Той замълча за момент, после кимна към стаята, откъдето Шарлот току-що бе излязла. — Как е нашето момиче?

— Събуди се. Каза, че мога да я наричам Ани, но не съм сигурна, че това е истинското й име.

— Истинското е. Намерихме раницата й до един мотор край кея. Казва се Ани Дюпон и според училищния регистър е на осемнайсет години, макар че от две години не ходи на училище. Семейството й живее в планината и явно я обучават вкъщи.

— Свързахте ли се с родителите й?

— Още не. Изпратих един полицай, но той намерил само изоставена колиба. Мислите ли, че Ани ще ми каже настоящия си адрес?

— Със сигурност не — каза откровено Шарлот. — Поиска да й обещая, че няма да кажа на никого, че е тук. Явно се страхува. Ако сега я притиснете, се опасявам, че ще избяга, а не искам да се налага да я задържам насила. Много е млада, емоционално нестабилна, а и е бременна. Ще ми се да направя така, че да се почувства в безопасност, и да видя дали няма доброволно да сподели. Искам с нея да поговори психиатърът ни доктор Реймънд, но той ще се върне чак следобед. Можете ли да отложите разговора с нея за по-късно днес?

— Тя е на осемнайсет, мисля, че мога да почакам. Не спомена ли защо е скочила от кея?

— Искала да види дали ангелите ще я спасят.

— Онзи проклет видеоклип! — Джо поклати отвратено глава. — Изважда наяве лудостта у всички.

— Значи не мислите, че ангелите дълбаят надписи в скалата.

— Мисля, че някой си е наумил нещо и използва легендите за ангелите като прикритие или за отвличане на вниманието.

— Знаете ли, Джо… тоест полицай…

— Можете да ме наричате Джо. И да си говорим на „ти“, става ли?

Шарлот се покашля; топлите му очи я караха да се чувства неудобно. Човекът наистина трябваше да обуздае тази своя усмивка. Тя се насили да се съсредоточи върху разговора.

— Аз съм израснала тук, Джо, и трябва да ти кажа, че не е толкова лесно да опровергаеш легендите за ангелите. Тук са ставали напълно необясними неща — и хубави, и лоши.

Именно заради тези сенки бе искала да стои далеч, но дългът я беше призовал.

Той спря очи върху лицето й.

— Говориш много загадъчно. Мислех, че си жена на науката и логиката.

— Някога наистина бях — въздъхна тя. — Докато не се върнах вкъщи.

Джена потрепна, когато Стела Рубинщайн, четирийсет и две годишна жена, която преживяваше криза на средната възраст и развод, досъсипа увертюрата към „Ромео и Жулиета“ на Чайковски. Накрая победоносно изгледа Джена и попита:

— Ставам по-добра, не мислите ли? Сидни направо няма да повярва, когато я изсвиря на сватбата на Каръл.

Сидни определено нямаше да повярва. Джена внимателно заподбира думите си:

— Може би е по-добре да разкриете таланта си в по-тесен кръг. На сватбата на дъщеря ви трябва да се забавлявате, а ако се притеснявате за свиренето, няма да се отпуснете.

— Шегувате ли се? Всички в града ще говорят за мен. Сидни каза, че съм правела все едно и също, че не съм била способна да уча нови неща и с мен нямало тръпка. Каза още, че не мога да се сравнявам с по-млада и по-талантлива жена. Все едно онази сервитьорка от заведението на Мъри ме превъзхожда с нещо, освен с големи цици. Сид сбърка, като ме напусна, и аз ще му го докажа — добави. — Ще направя така, че да види в мен нещо повече от жената, която двайсет и три години му переше чорапите и му готвеше вечеря. Която заряза, защото била скучна. Е, вече не съм!

— Определено не сте скучна.

Всъщност сърдечната и шумна Стела беше сред най-колоритните личности в Ейнджълс Бей. Джена не разбираше защо тя беше избрала да се докаже точно със свиренето на пиано, но знаеше, че музиката лекува душата. Изглежда, именно така се отразяваше и на Стела. Когато преди шест седмици дойде за първия си урок, жената беше лишена от увереност и изглеждаше почти безжизнена. Сега беше с боядисана коса, отслабнала с няколко килограма и вместо анцуг носеше тесни дънки и пуловер. Наскоро бе направила кичури в русата си коса и се беше подстригала така, че сега имаше по — свеж и младежки вид.

— Обичам начина, по който, се чувствам, когато свиря — продължи Стела. — Сякаш правя нещо важно, сякаш вече не съм аз. Глупаво е, знам.

— Не е глупаво. Музиката докосва сърцето, преобразява…

Когато беше нещастна или самотна, самата Джена винаги бе търсила утеха в пианото, забравяйки неволите си заради предизвикателството да изсвири Трети концерт за пиано на Прокофиев или Патетичната соната на Бетховен. Въпреки увереността, с която се бе сдобила Стела, Джена щеше много да съжалява, ако тя решеше да свири, преди да е напълно подготвена. Всъщност беше твърде вероятно никога да не е готова. Макар свиренето да й носеше радост, жената нямаше усет за ритъм и пръстите й често се сблъскваха върху клавишите. Но пък свиреше с ентусиазъм и това заслужаваше признание.

— Защо другата седмица не дойдете на урок два пъти? — предложи. — За да поизгладим някои неща. Нека и дъщеря ви се гордее с вас.

— Именно Каръл ми плати за тези уроци като подарък. Каза ми: „Мамо, вместо да се оплакваш, че няма какво да правиш, захвани се с нещо. Не си престаряла. Можеш да започнеш нов живот. Да срещнеш друг мъж.“ — Стела се засмя. — Все едно имам желание да чистя след още един. Но нямам нищо против да започна нов живот. Джена, знам, че всъщност не ме бива, обаче ми е забавно. Отдавна не съм се чувствала така добре. — Очите й се навлажниха. — Ще ми е тежко да гледам как малкото ми момиче се омъжва. Надявам се да е избрала по-добър мъж от моя. — Замълча за миг, после попита: — Вашите родители заедно ли са още?

Джена поклати глава с ясното съзнание, че ще изрече поредната лъжа. Напоследък лъжите й нямаха край.

— И двамата починаха.

— О, съжалявам.

— Беше много отдавна — отвърна тя с надеждата да няма повече въпроси.

— Сигурна съм, че още ви боли. Мама почина преди петнайсет години, а на мен още ми се иска да мога да си поговоря с нея. Всеки път в Деня на благодарността, когато правя плънката по нейната рецепта, виждам лицето й и чувам как ми се кара, че слагам твърде много масло. — Стела примигна, за да сдържи сълзите си. — Господи, още отсега заревах.

— И на мен мама ми липсва — призна Джена. — Умря на Бъдни вечер. Отиваше да свири на пиано в църквата. Трябваше да отиде рано, затова не тръгнахме заедно. — Замълча, връщайки се към онази ужасна нощ. Отначало бе взела сините и червените светлини за коледна украса, но скоро разбра, че са на линейка и полицейска кола. В съня си още чуваше ужасния вик на баща си. Видя изпълнените със съчувствие очи на Стела и измънка: — Все едно, това е минало…

— Знам. Време е да си тръгвам. Благодаря.

— Моля.

Когато се изправи, Джена се озова в топлата прегръдка на Стела и инстинктивно се скова. Откакто майка й почина, в живота й нямаше прегръдки и целувки, а и тя не беше от онези, които обичаха интимностите. Приятелствата й не бяха от този тип, а гаджета бе имала малко, през голям интервал от време. През последните месеци не бе допускала толкова близо до себе си никого, освен Лекси, не позволяваше да я докосват. Сега допирът на друг човек й се стори изненадващо приятен.

— Ама че сте слаба. Трябва да ядете повече. Знам, че не е моя работа, но не мога да се сдържа. — Стела се усмихна широко и пусна Джена. — Чао засега. — Грабна чантата си от масата, помаха с ръка и излезе, като си тананикаше фалшиво.

Щом вратата се затвори след нея, Джена погледна часовника си. До следващия й урок оставаха няколко минути, така че седна пред пианото, което вървеше с обзаведената малка къща. Когато за пръв път видя къщата и пианото, почувства, че двете с Лекси са попаднали точно където трябва. Имаше ли музика, можеше да се справи с всичко. Пианото беше поне на седемдесет години и въобще не можеше да се сравнява с рояла, на който беше свикнала да свири, но все пак ставаше. Дори вършеше много добра работа, защото й напомняше какво е да свириш без претенции, без амбиции, без външен натиск. Музиката беше най-добрият й приятел и най-големият й враг, а точно сега тя имаше нужда от приятел.

Докато се взираше в клавишите, я завладя опасно изкушение. Знаеше, че трябва да му устои. Не можеше да му се отдаде. Ако започнеше да свири нещо повече от прости мелодии, нямаше да иска да спре, а трябваше. Сега животът й беше различен. Никога вече нямаше да има онова, което бе имала преди.

Но клавишите я мамеха. Може би само няколко ноти, колкото да засити глада си за музика; ушите й още бучаха от свиренето на Стела. Знаеше, че си търси оправдание, но не можа да устои на желанието да сложи пръсти върху клавишите, на нетърпението, което изпитваше винаги, преди да изсвири първата нота.

Щом пръстите й докоснаха гладката слонова кост, тя се изгуби, пренесе се на друго място, в друг свят. Отначало се задоволи да свири мелодии, които знаеше отпреди да има спомени. Родителите й я бяха научили да свири, преди да започне да чете. Докато музиката течеше през нея, мелодиите станаха други, нахлуха емоциите от миналото, спомените от времето, когато музиката управляваше живота й…

Тълпата притихна, докато тя прекосяваше сцената в зала „Айзък Стърн“ на Карнеги Хол. Беше й отнело цяла вечност да стигне дотук — безкрайни часове упражнения и притеснения, че не е достатъчно добра. Но ето че беше тук. Щом започна да свири, страхът изчезна. Тя вече не беше себе си. Беше проводник на музиката, която идваше не само от пианото, но и от почитаните музиканти, които някога бяха свирили в старата зала. Сега тя беше една от тях, беше свързана с миналото; музиката течеше във вените й. Когато завърши изпълнението си, се възцари мъртвешка тишина. После в залата гръмнаха аплодисменти. Почти беше забравила, че свири за някой друг, а не за себе си.

Изправи се и докато се покланяше, зърна мъжа на първия ред. Той не се усмихваше. Нито пък ръкопляскаше.

Може би не се бе представила достатъчно добре. Но, по дяволите, нали тя бе на сцената, не той. Отвърна поглед. По-късно щеше да плати за тази своя бунтарска постъпка. Но тази вечер само щеше да се радва на преживяването. Беше нейният миг и принадлежеше само на нея.

Рийд Танер спря колата пред малката едноетажна къща в края на Елмуд Лейн. Зад дома на Джена Дейвис започваше горичка от червеникави дървета. Къщата беше встрани от останалите, отделена от съседната от празно пространство. От другата и страна имаше още дървета, които обточваха стръмна скала, спускаща се рязко към океана.

Улицата се намираше на няколко пресечки от пристанището, в една по-спокойна част на града, но само на десет минути пеша от сцената на драмата. Къщата беше скромна, моравата беше прилежно окосена, до градинската врата имаше няколко храста, но от имота не лъхаше жизненост, ведрост или гостоприемство. Прозорците бяха затворени, закрити от завеси или щори.

Къщата изглеждаше самотна, някак отделена и изолирана, може би точно като собственичката си. „По-скоро като наемателката си“ — помисли си Рийд. В града говореха, че Джена Дейвис се е нанесла преди два месеца и че макар да се държи приятелски, е доста резервирана. Никой не знаеше нещо лично за нея и дъщеря й Лекси. Той възнамеряваше да промени това.

Тъкмо се канеше да почука на входната врата, когато отвътре се чу музика. Който и да свиреше на пиано, беше много талантлив. В мелодията обаче бушуваха болка и гняв, гръмотевична буря, която набираше сили. Пулсът му се ускори в очакване — сам не знаеше на какво. Музиката сякаш изпълваше въздуха, който дишаше, течеше във вените му, напрягаше всеки нерв в тялото му. Той опита да се противопостави на притегателната й сила, защото усещаше, че го тегли нанякъде, където не иска да отива, караше го да мисли, да чувства… По дяволите, той не искаше да изпитва чувства. Трябваше да си тръгне, но не можеше да помръдне.

Мелодията завърши със страхотно кресчендо. Той си пое дълбоко дъх, смутен от яростта, която беше доловил в музиката, от страшното отчаяние, от чувството на ужас. Рийд изчака малко да види дали музиката няма да продължи, но къщата беше притихнала. Затишие пред нова буря или край на бурята?

Кой знае… Толкова дни се бе чудил дали този кошмар някога ще изчезне, или винаги ще го дебне, за да нанесе удар, когато най-малко го очаква, за да му напомни, че никога няма да бъде свободен.

Дали и човекът в къщата се чувстваше така? Онзи, който свиреше с такава яростна емоция, на каквато Рийд никога не бе ставал свидетел. Докато размишляваше за това, се зачуди дали постъпва разумно. Трябваше да интервюира местните във връзка с ангелите, но за жалост беше много по-заинтригуван от жената, която снощи го бе разкарала. А ако именно тя беше свирила на пианото, тогава трябваше да й зададе и други въпроси.

Позвъни и усети прилив на адреналин, когато вдигна фотоапарата.

Господи, как само щеше да се ядоса жената! Отдавна не се бе чувствал така жив.

Тя отвори вратата.

— Кажете „зеле“! — извика и я снима. Видя как тя се изненада, а после в тъмносините й очи проблесна гняв, устните й се свиха и на лицето й се изписа шок. Той я снима още веднъж и протегна крак, за да й попречи да затръшне вратата в лицето му. — Нали ви казах, че ще ви снимам пак.

— А аз ви казах да не се занимавате с мен. Защо не сте при скалата с останалите репортери?

— Не обичам да вървя със стадото, Джена.

Тя се намръщи при това умишлено споменаване на името й; изражението й беше интригуваща смесица от гняв и предпазливост. Рийд чувстваше, че тя е сложна личност, което беше още една причина да стои на прага й.

— Как ме намерихте?

— Не беше трудно. Всички в закусвалнята на Дина говореха за героизма ви снощи. Повечето хора не си представят да направят такова нещо. Чудно ми е как от местния вестник не са ви подгонили за интервю. — В погледа й пролича неудобство. — Или пък са опитали, но вие сте отказали, нали?

— Не държа медиите да пишат за мен. Всеки би се притекъл на помощ. От местния вестник зачитат правото ми на лично пространство.

— Значи са дупедавци.

— Какво искате? — попита нетърпеливо тя.

— Искам да знам защо го направихте. Повечето хора няма да станат от дивана, за да спасят дори майка си, а вие скочихте в ледената вода заради една непозната. Заинтригувахте ме.

Погледът му пробяга по тялото й. Предишната нощ дрехите и косата й бяха мокри, а и в сенките не можа да я огледа добре. Беше хубава по ненатрапчив начин. Гъстата й кестенява коса беше прибрана в стегната опашка и освен двете ярки розови петна на бузите й едва ли използваше грим. Нито пък носеше бижута, дори венчална халка, което му се стори много интересно. Дънките й бяха евтини, с широки крачоли, фланелката й с дълъг ръкав, изглежда, бе видяла и по-добри дни и беше поне с един размер по-голяма, отколкото трябваше. Приличаше на жена, която води скромен начин на живот, но това впечатление беше някак изкуствено, сякаш тя се опитваше да не бие на очи. Рийд имаше чувството, че е нагодила вида си така, че хората да я забравят веднага, а това само го заинтригува още повече.

— Как да ви накарам да изтриете снимките? — попита тя и скръсти ръце.

При това движение платът се опъна на гърдите й и той забеляза, че извивките й са доста привлекателни. Гледката накара тялото му да се стегне. Покашля се и я погледна в очите:

— Можете да ми обясните защо не желаете да ви снимат…

— Просто искам да живея тихо и спокойно. За кого работите, между другото?

— За списание „Спотлайт“.

— Никога не съм го чувала.

— Е, шест милиона други са го чували — отвърна иронично Рийд. — Отразяваме всичко, което интересува хората.

— Никой не се интересува от мен.

— Аз се интересувам.

— Представа си нямам защо.

— Защо давате уроци по пиано на начинаещи при положение че свирите като концертираща пианистка? — предизвика я той.

Очите й се разшириха от тревога.

— Значи сте ме чули?

— Да, и трябва да кажа, че сте много добра. Но вие и без това го знаете, нали?

— Не съм достатъчно добра. — Джена поклати глава.

— Значи критериите ви са много високи. Любопитно ми е защо избрахте такава мрачна мелодия. Звучеше, сякаш сте страшно ядосана или много страдате, или и двете.

Тя извърна очи и погледна часовника си.

— Наистина нямам време за подобни неща. Очаквам ученик след няколко минути. Вижте, господин…

— Танер. Рийд Танер. Джена, ето как стоят нещата. Имам време за убиване, докато чакам ангелите отново да се появят. Мога да задам въпросите си на вас, а мога и да поразпитам из града. Сигурен съм, че хората с готовност ще говорят за вас. Вече са започнали след онова, което направихте снощи. Но вие решавате. Ако искате да си тръгна, трябва да ми дадете нещо в замяна.

Тя дълго се колеба, в красивите й сини очи се водеше борба. Рийд усети, че й се иска да затръшне вратата в лицето му, но понеже първия път това не даде резултат, трябваше да смени тактиката. Обикновено жените лесно се съгласяваха да говорят с него, но тази беше настръхнала като таралеж.

— Добре — неохотно измънка тя. — Ето какво предлагам. Направихте ми две снимки. Давам ви право на два въпроса, след което ще изтриете снимките.

— Ще ми кажете ли истината? Това не е първият ми въпрос — побърза да добави той.

— Ще видим.

— Добре. — Рийд се позамисли, подбирайки внимателно думите си. — Къде е бащата на Лекси?

— Мъртъв е — гласеше лаконичният отговор. — Следващият въпрос.

— От какво се страхувате?

Джена стисна устни и не отговори веднага. После го погледна право в очите и каза:

— В момента — от вас.

Глава 3.

— От мен? — повтори като ехо той. — Защо ще се страхувате от мен?

— Въпросите ви свършиха — отвърна тя с решителен блясък в очите. — А сега ми дайте фотоапарата.

— Аз ще ги изтрия — каза Рийд и отстъпи назад, в случай че Джена решеше отново да му измъкне апарата. Натисна няколко бутона. — Е, доволна ли сте?

— Повече не идвайте тук!

— Няма защо да се страхувате от мен. Не съм лош човек.

— Всички лоши казват така — отвърна тя с нотка на горчивина. — Сбогом, господин Танер.

В следващия миг Рийд стоеше и зяпаше входната врата. Беше го яд, че отново тя има последната дума. А той не беше получил нищо. Вече нямаше нейни снимки, а отговорите й само бяха породили у него нови въпроси.

Обърна се, слезе по стъпалата и тръгна към колата си. Всичко му подсказваше да не се отказва да напише материал за нея. Знаеше, че има какво да научи. Затова тя така се страхуваше от него. Криеше някаква тайна. Досега не бе успявал да устои на загадките, но тази жена щеше да му навлече проблеми, а нови не му трябваха.

Запали колата и докато правеше обратен завой в задънената улица, видя как завесите потрепват.

Тя го наблюдаваше.

„Просто карай“ — каза си. Въпреки това не се сдържа и погледна в огледалото за обратно виждане. Сигурен беше, че ще се върне тук.

Джена знаеше, че трябва да направи нещо относно Рийд Танер. Сега си беше тръгнал, но щеше да се върне. Беше подушил кръвта във водата подобно на акула. Тя обаче нямаше да сподели тайните си, все едно колко очарователни цинични усмивки й отправяше или впиваше в нея онези свои любопитни кафяви очи. Джена не можеше да се довери на никого — особено пък на журналист.

Когато на вратата се позвъни отново, първо погледна през шпионката, после отвори на следващия си ученик.

Марли беше двайсет и две годишна студентка, която следваше магистратура по педагогика и искаше да изкара основен курс по пиано, за да свири, когато стане начална учителка.

— Здравей — каза закръгленото русо момиче с весела усмивка.

— Здрасти. Как мина практиката тази седмица?

— Не много добре. Имах много друга работа, но тази седмица се надявам да намеря повече време.

Телефонът на Джена звънна и тя се сепна. Само един човек имаше номера на предплатената й карта. Сърцето й заби до пръсване.

— Марли, хайде да направиш загрявка. Аз се връщам след минута. Отиде в спалнята си, затвори вратата и избра номера, от който бяха позвънили. Почти веднага отговори мек женски глас, който вече познаваше. — Случило ли се е нещо? — попита тя.

— Брад е обявил къщата за продан — отвърна жената, която за Джена беше просто Пола.

— Мести ли се? — попита стреснато Джена. — Ами работата му?

— Може би ще остане в окръга, просто няма да живее в къщата.

На Джена й прилоша. Брад беше намислил нещо, а нямаше никаква представа какво.

— При вас всичко наред ли е? Как е Лекси?

— По-добре е. Вече се буди само няколко пъти на нощ. Намира си приятели. Заеква по-малко. Въобще не ми се иска да я местя. Мисля, че най-накрая започна да се чувства в безопасност.

— Каквото трябва, ще го направиш.

— Да, така е.

— Щастливка е, че те има.

— Щастливка ли? И адът да замръзне, няма да кажа, че е щастливка — прошепна Джена, след като затвори.

В пристанището на Ейнджълс Бей цареше следобедно оживление. Когато Рийд мина покрай закусвалнята на Карл, във въздуха миришеше на риба, а пред заведението имаше опашка за рибни пръчици и пържени картофи за вкъщи. Той заобиколи група туристи, които току-що се бяха върнали от разходка в океана, за да наблюдават китовете на борда на „Ейнджъл Шарк“ — едно от корабчетата, взети под наем от Мъри. Те бяха най-изтъкнатото семейство в града и Рийд определено смяташе да ги интервюира, но точно сега търсеше седемдесет и девет годишния Хенри Милтън, за когото се говореше, че е прекарал по-голямата част от живота си на своята „Мери Лин“.

Седемметровата моторница, която Рийд зърна от другата страна на „Ейнджъл Шарк“, изглеждаше така, сякаш е преживяла не една и две бури — също като мъжа, който се мотаеше по палубата. Лицето на Хенри Милтън, не по-малко обрулено от лодката му, беше червеникавокафяво, покрито с мрежа от тънки бръчици. Бялата му коса стоеше на сплъстени кичури върху темето му; още няколко килограма нямаше да навредят на слабата му фигура. Когато Рийд се приближи, мъжът му се усмихна приятелски.

— Господин Милтън, може ли да се кача? — попита Рийд.

— Зависи. Ако търсите внука ми, него го няма.

— Разбрах вече. Изглежда, не е лесно да го намериш напоследък.

Всичките му опити да говори с Тимъти и приятелчето му Джеймс, които бяха направили видеоклипа за ангелите, удариха на камък. Двамата младежи явно бяха заминали на риболов в открито море и щяха да се върнат едва на следващия ден. Сигурно им беше станало тясно, след като от цялата страна се бяха впуснали да ги търсят, но нямаше как да се крият вечно.

— Всъщност искам да говоря с вас — продължи Рийд. — Искам да чуя вашата версия за ангелите и онези изображения, които уж се появявали на скалата.

— Моята версия, а? Чакай така. — Хенри слезе по стъпалата и изчезна в лодката, после се върна с две бутилки бира и хвърли едната на Рийд. — Изглеждаш ми жаден.

— Благодаря. — Рийд седна на скамейката срещу стареца, отвори капачката и отпи голяма глътка. Ах, какъв вкус. Вкус на забрава. Точно сега обаче не можеше да се отдаде на това чувство. Сложи бутилката до себе си. — Е, какво мислите за ангелите?

— В този град битуват много легенди. Човек не знае откъде да започне.

— Прекарали сте тук целия си живот, нали?

— Да, също като родителите ми, бабите и дядовците ми и техните родители. Прапрапрадядо ми бил един от двайсет и четиримата оцелели след корабокрушението на „Габриела“ в средата на деветнайсети век. Той бил от Ню Йорк, тръгнал на път, минал покрай Саре и тръгнал нагоре към Сан Франциско да търси злато. Много злато не намерил, но се влюбил и се оженил. Поел с жена си към Източния бряг, но корабът им потънал. Тя загинала. После той се оженил за една от оцелелите, родили им се деца и той останал тук. — Хенри се почеса по брадичката. — Много хора загинали онази нощ. Намерили над трийсет тела в залива, само на няколко метра от брега. Телата на други четирийсет океанът сигурно е завлякъл навътре, защото така и не ги открили.

— Значи вашият прапрапрадядо бил един от щастливците.

— Мда.

— Този видеоклип с ангелите и изображенията по стените какво са — просто опит да привлекат повече туристи за летния фестивал, който започва утре? Да придадат колорит на града?

Хенри го погледна намръщено.

— Тимъти каза, че е видял ангели. Видял ги ясно като дланта си. Видял лицата им, не просто някакви фигури. Едната била жена с дълга руса коса. Тя не се вижда много ясно на оня клип, но той каза, че види ли ги пак, ще ги познае.

— Сериозно? — попита Рийд, като се стараеше недоверието да не проличи в гласа му. Беше накарал Хенри да приказва и не искаше да го прекъсва. — Внукът ви много ли е религиозен?

Старецът го стрелна с поглед.

— Не, въобще даже. Когато родителите му се разделиха, изгуби вяра в много неща. Вие не сте вярващ, нали, господин…

— Танер. Не, не съм… Чух, че „Габриела“ била натоварена със съкровища, натрупани по време на Златната треска, но никой гмуркач не е намерил останките, нито пък някакви следи от злато.

Очите на Хенри се изпълниха с възхищение и той кимна.

— Подготвили сте си домашното. Но само защото не виждате нещо, не значи, че го няма. Цял живот ловя риба и се гмуркам край тукашния бряг. Под водата има подземни каньони, планини и невероятни зрелища, които можеш да видиш само при дадена точка на отлива. Въобще не се съмнявам, че някъде, недалеч от тук, лежат останките на „Габриела“ с целия й товар… Някои мислят, че ангелите се опитват да нарисуват на скалата карта на мястото, където е потънала „Габриела“. Искат да намерим нещо — нещо отдавна изгубено.

— Съкровище — измърмори Рийд и по гърба му пробягна тръпка. Мисълта за потънало съкровище определено беше вълнуваща.

— Точно така — отвърна събеседникът му и се ухили. — Сега ви привлякох вниманието, нали? На ангелите може да махнеш с ръка, но не и на съкровището. Изкушението, алчността, неутолимото желание променят човека. Отчаянието също. — Той надигна бутилката и отпи замислено. — Тук винаги са се борили доброто и злото, двете страни на душата на всяко човешко същество. В семейството ми има дневници, които се предават от поколение на поколение и всеки разказва случилото се онази нощ: ужасната буря, разбиването на кораба в скалите, борбата за лодките — знаели, че няма да стигнат за всички, че не всички ще оцелеят, че някои няма да се държат геройски.

Увлечен от разказа, Рийд гледаше стареца.

— Вашият прапрапрадядо от героите ли е бил?

— Така пише, но кой знае? Понякога човек не иска да се вглежда много в душата си. Разбирате ли, господин Танер?

Рийд бе прекарал по-голямата част от последната година точно така — като не се вглеждаше в душата си. Имаше чувството, че старият Хенри го усеща, и това го притесняваше. Винаги се бе смятал за добър играч на покер, за човек, който не се издава лесно.

— Границата между доброто и злото понякога е много тънка — продължи възрастният човек. — Понякога е размазана, понякога е невъзможно да я видиш, докато не я пристъпиш. Мислиш си, че постъпваш правилно, и изведнъж осъзнаваш колко си сбъркал. — Той се облегна назад и отново отпи от бирата.

Странно развълнуван от разговора, Рийд се загледа в града, за да си даде малко време да проясни ума си. Крайбрежието беше като от пощенската картичка с магазинчетата за антики, кафенета с маси отвън, галерии, бутици за дрехи, една кинкалерия и магазинчета за сувенири от Залива на ангелите.

Старата част на града беше на по-малката страна, но на някои от съседните носове се строяха големи крайбрежни вили. Скоро в Ейнджълс Бей щеше да има повече търговия и хора, отколкото можеше да поеме. Може би това вече беше факт. Управителят на хотел „Чайките“, в който беше отседнал Рийд, му беше казал, че всички стаи в града вече са запазени. Никога досега нямало толкова много туристи. Може би точно това са искали да постигнат авторите на видеоклипа.

— Иди да говориш с Фиона Мъри — прекъсна мислите му Хенри, заговаряйки на „ти“. — Ако историята на града те интересува де. Тя е собственичката на кинкалерия „Ангелско сърце“, където ходят всички жени. Ей онази червена постройка там — обясни той и посочи към другия край на улицата. — Фиона знае много за „Габриела“ и оцелелите — какво станало с тях, къде са сега. Разказват, че някои се опитали да напуснат града, но така и не успели. Сякаш загиналите в корабокрушението ги държат и не ги пускат. — Поглади с длан късата си брада и добави: — Говори се, че преди корабът да потъне, нещо се е случило.

— Какво? — попита отново заинтригуван Рийд.

— Убийство — отвърна направо Хенри. — Според някои именно това е разбунило ангелите. Уморили са се да чакат истината да бъде разкрита. Искат някой да обърне внимание… — Той впери пронизващ поглед в Рийд. — Може този някой да си ти.

Убийство, изгубено съкровище, тайнствена жена… Щом се обърнеше, в Ейнджълс Бей изникваше нова история. Усети как настръхна, сякаш времето се канеше да се развали или нещо предстоеше да се случи, което беше налудничаво. Просто се бе оплел във въображението на стареца.

— Много интересна история — каза небрежно. — Някой друг обаче ще трябва да я разкаже.

Хенри го изгледа замислено.

— Какво ще кажеш да отидем с лодката до скалите? Знаците по скалите се виждат най-добре откъм океана.

Рийд погледна към скалите в далечината, които осейваха назъбения бряг. Водата, спокойна в залива, изглеждаше по-бурна и коварна отвъд.

— Колко далеч е оттук?

— Малко след вълнолома. Стига се за около двайсет минути. Имаш ли някаква по-важна работа? Не те мислех за такъв, който се задоволява да пише за нещата, като ги гледа отдалеч. — Хенри отправи предизвикателството с усмивка.

— Тук си познал. — Рийд също заговори на „ти“ и се усмихна. — Да тръгваме.

— Идеално.

Хенри скочи на крака и се зае да приготви лодката. Отвърза въжетата, запали двигателя и потеглиха. Докато се отдалечаваха от дока, Рийд застана до Хенри при кормилото. В очите на стареца проблясваше вълнение.

— Обичаш океана, нали? — попита по-младият мъж.

— Цял живот съм прекарал в него. В кръвта ми е. Нямаше да знам какво да правя със себе си, ако не виждах океана, не усещах солта във въздуха, вятъра в лицето си. Няма нищо по-хубаво от това. — Хенри го погледна и се усмихна със съжаление. — Синовете ми не изпитват същото. Единият живее в Детройт, другият — в Небраска. И двамата са заобиколени от суша и са щастливи.

— Предполагам, че единият е бащата на Тимъти.

— По-големият, Пол. Двамата с Ерика се разведоха преди шест години. Ерика беше тук известно време, но миналата година се омъжи отново и се премести в Лос Анджелис. Тимъти реши да остане и заживя тук с един приятел. Гледам да го виждам, колкото мога, но той е млад мъж и не прекарва много време със стария си дядо. Ама че хубав ден. Господи, толкова е хубаво.

— Колко бири изпи? — попита Рийд с присвити очи.

— Трябваше да ме питаш, преди да тръгнем — засмя се Хенри, после ускори и Рийд сграбчи парапета, за да не падне. — Имай ми доверие, знам какво правя — продължи старецът.

При тези думи Рийд го обзе болка. Последния път, когато ги чу, един човек загина.

— Добре ли си? — стрелна го с поглед Хенри. — Изглеждаш ми позеленял. Ти колко бири изпи?

— Само онази, която ти ми даде. Малко.

— Видях как ти светнаха очите, когато ти дадох бутилката. Пиеш до забрава, нали? Не знаеш ли, че когато бутилката се изпразни, и ти си празен?

— Минавало ми е през ума.

— Страх те, че ще забравиш или че ще си спомниш?

Рийд потвърди правотата му, като наклони глава на една страна.

— Може би по малко и от двете — каза. — Не мислех, че съм толкова лесен за разгадаване.

— Отдавна съм на тази земя, синко.

При тази дума Рийд почувства нов странен прилив на чувства и извърна поглед. Никога не бе имал баща, никой не го беше наричал „синко“ и мислеше, че вече е приел този факт. Колкото и да беше странно, думата му донесе успокоение. Всъщност отдавна не се беше чувствал толкова добре като сега, с вятъра в лицето и горещото слънце. Беше вече лято, любимият му сезон: дълги дни, топли нощи и нищо друго, освен синьо небе. Това беше сезонът на възможностите. Изненада се от надеждата, която съдържаше тази мисъл; не знаеше откъде се взе. Сигурно беше от океана. Хенри беше прав — когато си в океана, някак си се чувстваш силен и свободен.

Рийд погледна към стареца и на лицето му видя изписана чиста и неподправена радост.

— Разбирам защо обичаш това.

— Тук, в океана, аз управлявам света — каза Хенри и описа широк полукръг пред себе си. — Обзалагам се, че познаваш това чувство.

— Познавах го някога — призна Рийд.

— В океана аз управлявам съдбата си поне докато не се намеси майката природа, но аз мога да се оправя с нея. На сушата твърде много хора ми казват какво да правя.

— Сигурно такива, които ги е грижа за теб.

— Такива, които мислят, че съм прекалено стар, за да пресичам улицата — измърмори недоволно Хенри.

Рийд се ухили и посочи изгорялата двуетажна къща на един нос.

— Какво е онова там?

— Къщата на Рамзи. Прокълната е. Някой все се опитва да я поправи, но винаги нещо се случва.

— Сигурно и духове живеят в нея. Или пък ангелите висят там, когато не са заети да рисуват картини по скалите.

— Може — отговори Хенри, без да обръща внимание на сарказма му. — Знам само, че от тринайсет години никой не е изкарал в къщата повече от няколко дни — откакто намериха тялото на петнайсетгодишната Абигейл Джеймисън в мазето. Била е убита. По онова време къщата била празна, от време на време някой я наемал. Известно време подозираха Шейн Мъри, местно момче, но нямаха достатъчно доказателства да го задържат и престъплението остана неразкрито. Оттогава се смениха няколко собственици, но все нещо се случва. Онези, които са живели там, казват, че чули писъци откъм мазето — със сигурност на Абигейл.

— Трябвало е да се захванеш да пишеш книги, Хенри — каза ухилено Рийд. — Много те бива да разказваш истории.

— Казвам просто какво се е случило.

— Кога стана пожарът?

— Преди около шест месеца. Новият собственик реши да преправи къщата и тя пламна. Казват, че било умишлен палеж, но виновник не намериха. Чух, че отново е обявена за продан, но се съмнявам някой да я поиска. Не и местен.

Докато се движеха покрай брега, вълните люлееха лодката нагоре — надолу.

— Винаги ли е така? — попита Рийд, който се бе хванал за перилото; стомахът му се бунтуваше.

Подпийналият Хенри се усмихна още по-широко.

— Това не е нищо. Океанът просто си играе с нас, вози ни.

— Попадал ли си някога в силна буря?

— Три пъти — последният преди десет години. Вълните блъскаха силно лодката и тя бързо се пълнеше с вода. Бях сигурен, че ще се удавя. Казах си, че съм си поживял добре и сам съм си виновен, че съм излязъл с лодката в лошо време. После започнах да чувам гласове на хора, които вече бяха умрели — баба ми, майка ми, сестра ми. Последвах ангелите и те ми показаха пътя към къщи.

— Ти видя ли ги наистина тези ангели? — попита репортерът, без да може да скрие лекото недоверие в гласа си.

— Не, но усетих присъствието им.

— Според мен хората търсят ангели и духовни напътствия, когато мислят, че ще умрат.

— Предполагам, че е така. Но аз не умрях, нали? — Хенри спря мотора и посочи към скалата: — Ето, тази е.

Около носа се бяха събрали множество хора — мобилизирани търсачи на ангели.

— Колко близо можем да отидем?

— Не много, но можеш да използваш това — отвърна Хенри и му подаде бинокъл. — През него ще виждаш по-добре, отколкото онези на скалата. Някои са пощурели дотам, че се опитват да се спуснат по нея. Завчера един падна в скалите и си счупи и двата крака. Трябваше да го вдигнат с хеликоптер. Затова сложиха онази ограда.

Рийд огледа през бинокъла посетителите зад временната телена ограда покрай ръба на скалата. Повечето приличаха на обикновени туристи, които разглеждаха мястото, но имаше двама души, коленичили и свели глава в молитва. Той увеличи образа на скалата. Във видеоклипа се виждаха най-вече очертанията на ангелите, а не самата скала, макар че по-късните кадри показаха произволни линии. Докато гледаше през бинокъла, с изненада установи, че линиите сякаш бяха контури на лице: овал, две широко отворени очи, чип нос, красива уста и нещо, което приличаше на коса, стелеща се от едната страна — златисточервеникави кичури, които контрастираха на фона на бледото каменно лице.

Когато очертанията придобиха форма, сърцето му заби по-бързо. Сякаш се запечатаха в ума му.

— Какво виждаш? — попита Хенри.

— Не съм сигурен. — Не можеше да изкаже на глас мислите си. Бяха абсурдни.

— Пробвай — подкани го старецът. — Едва ли е толкова трудно за казване.

— Може би лице на жена, а може би не.

— Интересно — отбеляза Хенри.

Рийд свали бинокъла, усетил, че спътникът му се кани да му разкаже друга история.

— Защо го казваш?

— Когато гледам скалата, виждам розов храст.

— Така ли? — Рийд погледна отново през бинокъла.

— Аз не виждам такова нещо.

— Не, разбира се. Всеки вижда нещо различно. Хората оприличават изображението на какво ли не — карта, лице, ковчеже със съкровища, къща, даже вълк. Мисля, че всеки вижда онова, което иска да види. Затова хората не са на едно мнение.

— Запази тези глупости за туристите. — Той върна бинокъла на Хенри, после направи няколко снимки, които да разгледа внимателно по-късно.

Старецът се засмя.

— Кой може да каже кое е реалност и кое не?

— Или кое е нарисувано от ангели и кое е издълбано в скалата от вълните.

— Преди месец рисунката я нямаше. Всеки ден се появяват нови черти, въпреки че през последните дни няма много ново. Може би защото на носа висят прекалено много хора и плашат ангелите.

— Или плашат онзи, който дяла рисунката в скалата.

— Почти невъзможно е човек да стигне до тази част на скалата. Нали ти казах какво стана с последния, който опита.

— Трябва да има някакъв начин. — Алтернативата беше още по-лоша.

Хенри обърна лодката и пое обратно към пристанището.

— Е, коя беше тя? — попита той с любопитство.

— Какво имаш предвид?

— Жената, чието лице видя на скалата. Познаваш ли я?

Тя ли беше това? Дали мозъкът му беше проектирал лицето на Алисън на скалата, защото не можеше да прогони образа й от главата си?

— Ако смяташ, че виждаме онова, което искаме да видим, откъде се взе розовият храст? — попита на свой ред Рийд.

Хенри извърна очи към океана.

— Моята Мери гледаше рози зад къщата ни — отвърна той. — Имаше цяла градина. Мен ме влечеше водата, нея — земята. Обичаше да сее семена, да се грижи за тях и да ги гледа как растат. Нощем заспивах с мириса на рози от ръцете и косата й, а откакто тя умря, уханието не ми излиза от главата. — Той поклати глава. — Бяхме женени трийсет и девет години. За четирийсетата ни годишнина мислехме да отидем с круизен кораб до Аляска. За нищо на света не можех да я накарам да се качи на тази лодка, но тя винаги бе искала да се качи на един от онези лъскави круизни кораби с шведска маса. Все го отлагахме и накрая стана твърде късно. Почина преди близо четири години. Не мислех, че ще мога да продължа без нея, но неусетно един ден си отиваше и идваше друг. Времето си минава, нали знаеш? — попита Хенри, гледайки към Рийд. — Ти знаеш за какво говоря, синко.

— Да не си ясновидец? — Смущаваше го това, че Хенри долавяше у него повече неща, отколкото хора, които той познаваше, откакто се помнеше.

Отдръпна се от перилото и се загледа в океана. Докато скалата се смаляваше в далечината, между него и слънцето се появи сянка — сянка, която определено приличаше на жена. Вероятно от някой незначителен облак, но в небето нямаше други. През ума му мина една абсурдна мисъл, но той я пропъди. Нямаше и четирийсет и осем часа, откакто бе в града, а ето че той вече го беше омагьосал. Не само че не беше видял ангел. Ако въобще видеше дух, той нямаше да е ангел; щеше да е демон.

Глава 4.

Следобедният ветрец развя косата на Джена и тя настръхна. Беше неспокойна през целия ден — разтърсена не само от новината, че Брад е обявил къщата за продан, но и от нахлуването на Рийд в живота й.

Докато двете с Лекси вървяха по Оушън Авеню, тя не можеше да се отърси от чувството, че някой ги наблюдава. Заспалият град, в който бе дошла да живее, сега кипеше от приготовления за фестивала през уикенда, на който щяха да празнуват годишнината от основаването на селището и началото на лятото. Тържествата щяха да започнат след два часа с дегустация на вино и сирене, както и с панаир на изкуствата на крайбрежната ивица.

За събота и неделя бяха запланувани много други събития, например игри и езда на градската мера. Джена отсега се опасяваше от тълпите непознати и неизбежния хаос. Искаше й се да се затвори в къщата и да излезе чак в понеделник. За съжаление нямаше как да държи Лекси настрана от празника. Не искаше тя да живее в непрекъснат страх, макар че имаше дни, през които се чудеше дали някога щеше да води наистина нормален живот.

— Кими иска да вечеряме с тях довечера — заяви въодушевено Лекси, подскачайки до Джена.

Малката беше неуморна. Предпочиташе да подскача или да тича, вместо да ходи; когато седеше, винаги люлееше крака или потропваше с токовете на обувките си. Енергичността й караше Джена да се чувства по-добре. През първите дни след паническото им бягство, докато прекосяваха страната, Лекси беше притихнала и затворена в себе си. Майката се радваше, че малката постепенно излиза от състоянието на вцепенение, но наред с жизнеността й се бе завърнала и склонността й да проявява инат.

— Ще ни запазят места, да знаеш — добави Лекси и й хвърли предизвикателен поглед, сякаш очакваше, че ще й бъде отказано. Тъкмо това смяташе да стори Джена.

Кими беше новата най-добра приятелка на Лекси. Джена познаваше Робин Купър, майката на момичето, но извън училището двете не си бяха разменяли нищо повече от обичайните любезности. Ако вечеряха със семейството на Кими, неизбежно щяха да им задават въпроси. Само се надяваше, че двете с Лекси няма да объркат отговорите.

— Добре, но не си забравила нашите правила, нали?

— Не съм — измърмори недоволно детето. — Обаче…

— Обаче какво? Правилата важат за всички случаи, Леке.

— Ами ако на татко му липсвам? Ако се чувства самотен без мен?

Джена спря, дръпна я встрани и клекна, за да я погледне в очите.

— Миличка, татко ти е болен. Сега трябва да остане сам, за да оздравее. Затова не можем да му се обадим и да му кажем къде сме. Много е важно да не го забравяш и да продължим нашата игра.

Лекси се нацупи.

— Но…

— Няма „но“ — прекъсна я Джена. — Правилата важат за всички случаи.

— Ами ако има нужда от мен, за да оздравее?

— Знам, че искаш да му помогнеш, но баща ти трябва да се справи сам.

— Ами ако онзи, лошият, го нарани?

Джена си пое дълбоко въздух. Не знаеше какво си спомня Лекси за времето преди бягството им и дали спомените й имат нещо общо с онова, което действително се бе случило. Детето, изглежда, смесваше реалността с късчета въображение. Тя предполагаше, че е нормално, но нямаше как да е сигурна. Знаеше, че Лекси има нужда от терапия, обаче в момента не биваше да рискува.

— Баща ти ще се оправи, но искам да ми обещаеш, че ще се придържаш към нашата история. Много е важно.

Непокорното пламъче в очите на дъщеря й угасна и тя неохотно кимна.

— Ама мислиш ли, че на татко му е тъжно за мен?

— Сигурна съм — отвърна тя, като се надяваше, че постъпва правилно.

— И аз така мисля — съгласи се Лекси и отново се усмихна. — Ето я Кими — добави и посочи Кими и майка й, които тъкмо влизаха в магазина „Сърцето на ангела“. — Хайде — подкани я и я дръпна за ръката. — Не искам да закъснеем за първия урок.

Предната вечер Джена беше отстъпила пред безкрайните молби на Лекси и се беше съгласила да я заведе на кръжок за изработка на завивки от съшити парчета плат. След като се преместиха в Ейнджълс Бей, разбра, че колкото и да бяха важни риболовът и туризмът за икономиката на градчето, „емблемата“ му бяха тъкмо тези колоритни завивки.

Откакто заживяха тук, Лекси за пръв път проявяваше интерес към друго, освен към ангелите, затова на Джена не й даде сърце да й откаже. Детето имаше нужда от отдушник за смута, който беше преживяло, и този кръжок можеше да помогне.

Магазинът — ателие се помещаваше в бивше складово помещение на Оушън Авеню. Всеки понеделник вечер на втория етаж се събираха десетки жени за кръжока по шев. Някои от изработените завивки бяха предназначени за младоженки и новородени бебета, а други се продаваха във всички краища на света и бизнесът процъфтяваше. Джена беше получила покана да се присъедини към някоя от групите за възрастни, но успя да се измъкне. Досега дори й се бе удавало да не стъпва в магазина — знаеше, че ако стане част от общността, ще трябва да отговаря на още въпроси, а й беше трудно да държи фактите и измислиците стройно подредени в главата си.

— Мислиш ли, че днес ще мога да си направя покривка за леглото? — попита Лекси, когато наближиха магазина.

— Мисля, че ще ти трябват няколко урока — отговори майка й и се обърна, тъй като не можеше да се отърси от усещането, че ги следят.

— Боли ме ръката, като ме стискаш така — оплака се Лекси.

— Извинявай, миличка — отвърна Джена и отпусна пръсти. Погледна малката и видя безпокойството в очите й. — Всичко е наред — каза твърдо за успокоение колкото на Лекси, толкова и на себе си. Пусна ръката на детето и отвори вратата на магазина.

На първия етаж имаше топове шарени платове, книги с модели, няколко шевни машини и макари конци в различни цветове, шивашки метри, материали за апликации и обръчи за бродерия. На стените бяха окачени красиви завивки от разноцветни парчета плат, една беше изложена в стъклена витрина до стената.

Както очакваше Джена, магазинът беше пълен с жени и деца; някои купуваха, други си бъбреха до кафеварката, трети седяха на удобни канапета и бродираха. На горния етаж, където се изработваха повечето завивки и се провеждаха занимания за възрастни, вече се събираха хора. В задната част на магазина имаше две дълги маси, заобиколени от деца, избиращи платове за първите си покривки.

Лекси видя Кими и изтича при нея. Джена бавно тръгна към тях, като с всяка крачка си даваше сметка, че се превръща в център на вниманието. Усмихна се смутено на няколко познати жени. Беше се запознала с някои майки, когато водеше и вземаше Лекси от училище, но беше разговаряла съвсем кратко с тях. Подозираше, че повечето я мислят или за снобка, или за много стеснителна. В интерес на истината тя се държеше дистанцирано не само защото се боеше, че ще й задават въпроси, но и защото не знаеше какво да каже. Светът, в който двете с Лекси се бяха озовали, беше съвсем различен от онзи, който бяха напуснали.

— Ето я героинята — каза Кара Линч, хубава жена на около трийсет, с тъмночервена коса, приветливи кафяви очи и с лъчезарна усмивка. Магазинът беше на баба й, Фиона Мъри. Кара работеше в местната фирма за недвижими имоти, чрез която Джена беше наела къщата, и затова беше една от малкото жени, които познаваше донякъде. Беше омъжена за Колин Линч, местен полицай, и двамата очакваха наесен първото си дете. До Кара стоеше Тереза, съпруга на кмета Робърт Мънро. Гъстата й руса коса беше подстригана късо и по диагонал. Носеше красива черна рокля и тук не изглеждаше в свои води… също както се чувстваше и Джена.

— Здравейте — обърна се тя към двете жени.

— Познаваш ли се с Тереза? — попита Кара.

— Мисля, че не са ни запознали официално — отвърна Джена. — Аз съм Джена Дейвис.

— Тереза Мънро. Радвам се да се запознаем — каза Тереза и й протегна ръка. Ръкостискането й беше кратко, а погледът — хладен. — Съпругът ми ми разказа невероятната история за спасяването вчера. Много сме впечатлени от смелостта ви.

— Не беше нищо особено — отвърна Джена. Любопитните им изучаващи погледи я караха да се чувства неловко.

— Не мога да повярвам, че си скочила във водата ей така — продължи Кара. — Не те ли беше страх?

— Беше импулсивно решение. Нямах време за мислене. Знаете ли как е момичето? — През целия ден се бе чудила дали е добре.

— Колин казва, че ще се оправи — отговори Кара. — Нали знаеш, бременна е.

— Не… не знаех — каза изненадано Джена. — Стори ми се много млада.

— Е, достатъчно възрастна, за да забременее. Но онова, което сега всички се питат, е, кой е бащата. — Кара отмести поглед към Тереза.

— Някой тийнейджър сигурно — измърмори тя.

— Човек никога не знае — каза Кара. — Може да е всеки в града, дори някой от женените мъже.

— Е, нямам време за клюки — отвърна Тереза. — Извинете ме, трябва да тръгвам. Отбих се само да взема конци за майка ми. Радвам се, че се запознахме, Джена. Надявам се скоро да се видим пак.

— Виж ти, интересно — каза Кара, когато другата жена излезе от магазина.

— Кое?

— Тереза каза, че е дошла за конци, но не си купи. Подозирам, че е дошла да събере информация. — Кара се поизвърна, сякаш не искаше да я хванат да клюкарства, макар че, доколкото Джена виждаше, всички жени в магазина си шепнеха. — Момичето, което спаси, работи във фирмата за почистване на Майра. Те чистят повечето големи къщи в града, включително тази на кмета. Чух как някои съпруги се тревожели, че от фирмата се грижат не само за почистването, ако разбираш какво искам да кажа.

— О — промълви Джена. Като дете нямаше много приятелки и макар да се радваше, че й споделят, вместо да клюкарстват за нея, не знаеше как да реагира.

— Мъжът на Тереза, кметът, е голям флиртаджия. А и изглежда доста добре. Не че намеквам нещо, но Тереза побърза да си тръгне, когато стана дума за момичето.

— Кметът е над четирийсет, а девойката е тийнейджърка — възрази Джена.

— Е, и? — Кара повдигна вежда.

— Права си — въздъхна тя.

— Слава богу, че двамата с Колин не можем да си позволим да плащаме на фирма да ни чисти — изсмя се Кара. — Бебето се скъсва да рита днес — добави и сложи ръка на корема си.

— Кога ти е терминът?

— През септември. Надявам се да е момиче — обясни Кара с гузна усмивка. — Не би трябвало да го казвам, защото в крайна сметка искам само здраво бебе, но пък винаги съм била по момичешките работи. Ако е момче, сигурно няма да знам какво да го правя.

— Ще питате ли за пола на бебето?

— Колин не иска. Предпочита да е изненада, когат то се роди. Казах му, че изненадата може да е сега, но той е типичен инатлив ирландец. Веднъж реши ли нещо, не можеш да го разубедиш. Добър човек е и ще е страхотен баща. Четири години и половина се опитвахме да имаме дете. Вече не вярвах, че ще се случи. Това бебе е истинска благословия. Извинявай, че говоря, без да млъквам — толкова съм щастлива, че понякога се страхувам да не се пръсна от радост.

Джена не можа да сдържи усмивката си — радостта в очите на другата жена беше заразителна.

— Е, мога ли да ти помогна с нещо? Искаш ли да се запишеш на курс, да си избереш платове, да разгледаш най-новите шевни машини? Трябва да те питам, защото в момента замествам баба. Наложи й се да излезе за малко, а тя мрази да оставям клиентите без персонален съвет.

— Доведох Лекси на кръжок. Нямам нужда от нищо.

— Трябва да се запишеш на някой от курсовете за възрастни. Сигурна съм, че си сръчна, щом свириш на пиано; може да ти хареса. Работата дава воля на въображението, действа терапевтично, забавна е и е практична. Понякога нощите тук са студени, особено през зимата. Завивките не са излишни.

— Не мога да направя дори един шев — отвърна Джена. Нито пък можеше да се нагърби с още едно предизвикателство в живота си.

— Лесно се учи. Повярвай ми, ако останеш в града, преди да се усетиш, ще започнеш да избираш платове и модели. Шиенето на завивки играе голяма роля в живота тук. То е част от нас и винаги ще бъде. Поне така казва баба ми. Според нея традициите, които се предават от поколение на поколение, ни карат да се чувстваме свързани в този свят, който става все по-голям, по-забързан и по-хаотичен. Мисля, че е права.

— И аз така мисля. — Джена много добре знаеше колко лесно се разпадат понякога връзките, колко лесно е да бъдеш изолиран от останалия свят. — Баба ти ли те научи да шиеш завивки от парчета плат?

— Още преди да тръгна на детска градина. Най-ранните ми спомени са как избирам платове заедно с нея, как тя ми разказва историята на града, за семейство Мъри, за поколенията жени, които са се занимавали с направата на завивки. Майка ми въобще не се вълнува от това, но когато се омъжила за човек от семейство Мъри, се принудила да се захване с шиенето. Това е семейна традиция, която води началото си още от създаването на града. Чувала ли си историята?

— Не цялата. Интересна ми е, но трябва да обърнеш внимание и на другите клиенти.

— Всички изглеждат доволни — махна с ръка Кара. — Нали са ти разказвали за корабокрушението? Та… след като оцелелите се добрали до брега, едно от първите неща, с които се захванали жените, било да изработят завивка в памет на загиналите. Всеки от оцелелите добавял парче плат, което разказвало неговата история. Онова там е въпросната завивка — добави и кимна към стената.

Джена проследи погледа й до голямата витрина на близката стена, после се приближи да го разгледа. Тя не беше отраснала с такива юргани — къщата на родителите й беше елегантна и изискана. Обзавеждането и декорацията бяха смесица от черно и бяло; другите цветове бяха много малко, а след смъртта на майка й и те изчезнаха, защото баща й бе поискал да заличи всички следи от миналото.

Открай време смяташе завивките от парчета плат за провинциални: просто съшити парчета плат. Но тази от Ейнджълс Бей беше истинско произведение на изкуството — съчетание от загадъчни символи и тъкани.

— Не е обикновена покривка, а разказ — заобяснява Кара. — Повечето парчета плат са от дрехите на обичните хора на оцелелите от корабокрушението или на загиналите, които вълните изхвърлили на брега. Белият квадрат в центъра например е от шапчица на бебе.

— На бебе? — възкликна Джена. — Мислех, че на кораба е имало само мъже и моряци, златотърсачи от Сан Франциско.

— Не, имало е и семейства, жени и деца. Казват, че на сутринта след корабокрушението било намерено бебе с бяла рокличка и шапчица. Момиченце, което било само на няколко седмици. Вероятно се било родило малко преди корабът да потегли от Сан Франциско. Хората в града чакали някой да я потърси, но скоро станало ясно, че тя е единствената оцеляла от семейството. Така станала дете на всички. Розалин Мъри я взела при себе и я отгледала със собствените си деца. Нарекли я Габриела на името на кораба.

— Розалин Мъри ти е прабаба ли?

— Да — кимна Кара. — Баба ми Фиона е потомка на Шон Мъри, един от синовете на Розалин. Той бил с една или две години по-голям от Габриела. Именно Розалин организирала изработването на първата завивка. За града това било начин да излекува раните си, да почете живите и мъртвите. Розалин сложила бебешката шапчица в средата на завивката, защото бебето въплъщавало новото начало, а шапчицата била знак на почит към мъртвите му родители.

— Мотивът в квадрата прилича на нещо като крило.

— Крило на ангел — каза с усмивка Кара.

„Трябваше да се досетя“ — помисли си Джена.

Очертания на ангели имаше по цялата завивка, но докато гледаше формата на крилото, нещо загложди ума й. Беше виждала тези контури и преди.

Погледът й се стрелна към Лекси. Момиченцето носеше чорапи до глезена и маратонки, но Джена знаеше, че отстрани на лявото й стъпало има белег по рождение с абсолютно същата форма. Сърцето й заби по-бързо. Беше съвпадение. Нямаше друг отговор. Или имаше? Изведнъж тя видя стъпките, които ги бяха довели на това място, в този конкретен момент, в съвсем различна светлина.

— Джена, добре ли си? — попита Кара.

— Какво? — машинално попита Джена, докато мислите й препускаха къде ли не.

— Изглеждаш така, сякаш си видяла призрак.

— Не, добре съм. Бях се замислила за нещо.

Всъщност мислеше за кафявия плик, в който преди два месеца бе намерила указания към Ейнджълс Бей и името на човека, който щеше да им помогне да стигнат дотам. Никога не се бе усъмнила в нещо. Беше се съсредоточила изцяло върху това да заведе Лекси на безопасно място и бе разчитала на непознати.

— Казват, че бебето Габриела имало белег по рождение във формата на ангелско крило — била спасена от ангелите и това било ангелска целувка — добави Кара. — Но ако поживееш известно време в града, ще видиш, че почти всичко необяснимо се отдава на ангелите. — Тя замълча за момент, като гледаше замислено Джена. — За това, че спаси момичето снощи, някои смятат, че и ти си ангел.

Джена се изсмя.

— Определено не съм — отвърна.

— Може да не си, но въпреки това си много смела. Не мисля, че бих могла да постъпя като теб. Щях да се обадя на 911, но нямаше да скоча във водата.

— Ти си бременна. Нали трябва да мислиш за бебето.

— А ти нали трябва да мислиш за дъщеря си.

— Както казах, въобще не се замислих. Иначе вероятно нямаше да скоча. — Тя замълча за момент. — По-добре да тръгвам. Трябва да свърша нещо, преди Лекси да излезе от час.

Изпитваше непреодолимо желание да отиде вкъщи и да прегледа отново съдържанието на кафявия плик. Може би имаше нещо важно, което бе пропуснала.

— Ще се видим после — извика след нея Кара.

Джена, която бързаше към изхода, й помаха с ръка. За съжаление точно когато стигна до тротоара, пътят й беше препречен от Рийд Танер.

Той я изгледа предпазливо и вдигна ръце.

— Не съм въоръжен. Без фотоапарат съм.

— Вие следите ли ме? — попита Джена и изведнъж се запита дали Рийд Танер наистина е репортер. Може би беше детектив, изпратен от Брад да я намери. Изглежда, се интересуваше много повече от нея, отколкото от статията, която уж пишеше.

— Ако ви следях, щяхте да ме видите, докато вървяхте насам. Всеки пет минути се озъртахте.

— И откъде знаете, ако не сте ме следили?

— Тъкмо слизах от лодката на Хенри Милтън, откъдето Оушън Авеню се вижда добре; забелязах, че двете с Лекси идвате насам. Къде отивате сега?

— Никъде, просто чаках дъщеря си — отвърна Джена. Сега определено не можеше да остави Лекси в магазина; не и при положение че се съмняваше в него.

— Искате ли да изпием по едно кафе? Закусвалнята на Дина е точно отсреща.

Ако отидеше с него, щеше да привлече допълнително вниманието на местните. Освен това воденето на задълбочен разговор с репортер съвсем не беше сред приоритетите й.

— Не.

— Не? Само това ли ще ми кажете? — попита той и се поусмихна. — Заболя ме.

— Вижте, вече дадох да се разбере, че нямам желание да говоря с вас. Защо продължавате да ме питате?

— По-уместният въпрос би бил защо ви е страх от мен — отбеляза той, впил очи в нейните.

Щеше ли да я пита това, ако работеше за Брад? Може би, ако не искаше тя да знае истинската причина да е тук.

— Мисля, че сделката ни включваше два въпроса, а вие вече ги зададохте.

— Тогава нека да сключим нова? — предложи той.

Съсредоточеният му поглед я изпълни с топлина и тя за първи път го погледна внимателно. Беше висок над един и осемдесет, с широки рамене. Носеше избелели дънки и черен пуловер със запретнати ръкави. Брадата му беше леко набола, а вълнистата му тъмнокестенява коса стигаше до раменете. Носът му беше леко извит надолу, все едно беше понесъл един-два юмручни удара, кожата му беше потъмняла, сякаш прекарваше доста време на открито. Позата му излъчваше арогантност, но кафявите му очи бяха изпълнени с тъга. Който и да беше той, криеше нещо, но това не я изненадваше. Напоследък й се струваше, че всички хора таят някакви задни мисли.

— Наистина ли сте репортер? — попита рязко.

— Защо ме питате това?

— Не ми приличате на човек, който се интересува от истории за ангели.

— Пиша за това, което пожелае списанието — каза той, свивайки рамене. — Правя го само заради парите.

— Наистина ли? Значи не ви е грижа за какво пишете?

— Вече не — отвърна той с глас, в който се промъкна сурова, горчива нотка.

— Защо?

— Дълга история.

За своя изненада тя установи, че й се иска да я чуе, но последното, което й трябваше, беше да се забърква още повече с този мъж. Нека той си пазеше тайните, а тя щеше да пази своите.

— Трябва да се връщам вътре.

— Джена, почакайте — каза той и хвана китката й.

По тялото й премина гореща тръпка като от пожар, която я изгори и стъписа. Изтръгна ръката си от неговата. Той присви очи и Джена разбра, че е реагирала прекалено бурно. Но у този мъж имаше нещо, което смущаваше, заради което й се искаше да побегне с всички сили. Макар да му беше казала, че се страхува от него, това не беше страх от физическо насилие. Беше нещо по-неуловимо, някаква привлекателност, която бе по-опасна.

— Да речем, че мога да ви помогна — подхвърли, без да откъсва поглед от лицето й.

Притеснена, че се издава, тя се опита да изглежда безразлична.

— Нямам нужда от помощта ви.

— Сигурна ли сте?

— Напълно. Освен това не съм тема за материала ви, нито пък някакъв пъзел, който трябва да подредите.

— И аз не спирам да си го повтарям, но вие много ме… интригувате.

Усети как стомахът й се свива. Отдавна не й се бе случвало някой мъж да проявява толкова голям интерес към нея и не знаеше как да реагира.

— Трябва да вървя. — Обърна се и посегна да отвори вратата.

— Джена — повика я той отново.

— Какво?

— Ако искате да останете незабележима, въобще не трябваше да спасявате онова момиче. Беше грешка.

— Знам — прошепна тя. — Но нямах избор.

Влезе в магазина с разтуптяно сърце. Рийд Танер беше видял твърде много. Беше умен, досетлив… секси… Господи! Само това й липсваше — неочаквано привличане към някакъв непознат. Този мъж можеше да се окаже опасен за нея в толкова отношения. Джена хвърли бърз поглед през прозореца, чудейки се какво ли ще направи той. Дали щеше да влезе в магазина? Дали щеше да я чака отвън? Или интересът му към нея не беше толкова силен, колкото тя си мислеше?

Рийд беше с гръб към нея. Видя го как извади телефона си, набра някакъв номер и се отдалечи. С кого говореше? Възможно ли беше да е с Брад?

Сърцето й биеше тежко в гърдите. Не й се искаше да вярва, че Рийд й залага капан, но в крайна сметка не знаеше нищо за него. А и последната му реплика, че е направила грешка — дали не се опитваше да й каже нещо?

Трябваше да се увери, че той наистина е този, за когото се представя. Ако действително работеше за списание „Спотлайт“, все някой щеше да го потвърди.

Понеже часът на Лекси още не беше свършил, Джена се измъкна отново от магазина, но Рийд беше изчезнал. Тя отиде до павилиона за вестници от другата страна на улицата и огледа списанията. През последните няколко месеца беше толкова затворена в собствения си ад, че почти не беше обръщала внимание на новините от света.

Откри списание „Спотлайт“ на втория рафт — лъскаво издание, чиито заглавия разнасяха клюки за бебета на знаменитости, разводи, изневери, НЛО в Ню Мексико, бременен мъж в Охайо и ясновидка, която твърдеше, че знае къде са заровени двайсет и три трупа. Рийд Танер беше умен и проницателен. Защо му беше да пише за някакво таблоидно списание? Нещо куцаше в тази работа.

Джена отгърна на първата страница и проследи с пръст списъка с членовете на редакционния екип. Името на Рийд не беше сред тях. Прелисти изданието, но не го намери и под никоя от статиите. Плати за списанието и се върна на другия тротоар. Огледа се, за да се увери, че никой не я наблюдава, извади телефона си и избра номера на главния офис на „Спотлайт“.

Когато операторът вдигна, Джена поиска да говори с Рийд Танер. Жената от другата страна на линията се поколеба, после й каза да изчака. След малко се върна и отговори: „Съжалявам, нямаме човек на име Танер. Може да работи за нас на свободна практика. Ако желаете, ще кажа на някой от редакторите да ви се обади.“

— Не, благодаря — каза Джена и затвори с трепереща ръка. Дали Рийд Танер беше репортер на свободна практика? Или беше дошъл в Ейнджълс Бей поради някаква друга причина — причина, свързана с нея? Дори да не работеше за Брад, той можеше да стане много опасен за нея. Ако започнеше да разпитва неподходящия човек или, не дай боже, отидеше в полицията, тя щеше да се окаже в още по-голяма опасност.

Глава 5.

Джо Силвейра се облегна на стола си и пружините изскърцаха под тежестта му. Полицейското управление на Ейнджълс Бей се помещаваше в стогодишна двуетажна сграда, която имаше повече индивидуалност, отколкото модерни удобства. Джо обаче обичаше да се чувства свързан с миналото, да седи на същия стол, на който бяха седели мнозина преди него. Една от причините да се премести в по-малък град беше желанието му да се чувства част от общността, на която служеше. За съжаление в момента тази общност беше във фазата на антракта и така на преден план излезе личният му живот.

Джо си погледна часовника и притисна телефона до ухото си, докато слушаше разсеяно за поредната имотна сделка на жена си. Ако имаше нещо, с което Рейчъл се справяше по-добре от всеки друг, това беше говоренето. Джо го знаеше, откакто се запознаха в осми клас. Влюби се в нея преди още да научи фамилното й име. Рейчъл притежаваше всичко, което го привличаше: беше красавица с гарвановочерна коса, съвършена кожа и ослепителна усмивка. Беше не само красива, но и мила, и състрадателна; към онзи момент — идеална. Живееше в двуетажна къща с люлка на верандата. Баща й беше известен лекар, а майка й — домакиня, която работеше като доброволка в училище и организираше благотворителни кампании. Животът на Рейчъл беше крайно различен от неговия.

Наполовина мексиканец, наполовина ирландец, Джо беше израснал по размирните улици на Лос Анджелис в работническо семейство с шест деца. Майка му работеше като сервитьорка, а баща му — като управител на супермаркет. Искаха той да има висше образование и да стане адвокат, лекар или инженер. И той наистина се опита. Завърши политология и го приеха да учи право, но дълбоко в себе си винаги бе знаел, че иска да стане полицай. Може би това донесе първото изпитание на връзката му с Рейчъл. Когато той отпадна от колежа по право, тя се разочарова; беше си представяла бъдещето им в къща, подобна на тази, в която бе израснала. Въпреки това се примири и когато Джо постъпи в полицейската академия, го подкрепи.

С годините нещата между тях постепенно се промениха. Той работеше много и онова, на което ставаше свидетел на улицата, влияеше на връзката им. Рейчъл започна да прави планове, в които съпругът й не влизаше. Създаде си приятели, които той не познаваше. Ходеше в клуба по тенис на родителите си и сякаш полагаше повече усилия да подобри сервиса си, отколкото да забременее. Когато дойде време да си купят дом, той искаше малка къща, съответстваща на възможностите им. Рейчъл го убеди да приеме подаръка на родителите й — голяма къща близо до клуба.

И до днес Джо не можеше да си обясни защо не му бе по вкуса. Подаръкът беше много щедър, а и той обожаваше родителите й, които го приеха с отворени обятия. Въпреки това къщата не му се струваше подходяща и прекалено многото стаи сякаш осигуряваха допълнително пространство, което го отчуждаваше от жена му. Дистанцията нарасна дотам, че накрая реши да напусне работа и да се премести на север по крайбрежието, на часове път от живота, приятелите и семействата им.

— Слушаш ли ме, Джо? — прекъсна мислите му Рейчъл. — Напоследък въобще не ме слушаш.

Може би защото всичко, което тя казваше, го отегчаваше до смърт. Не беше несправедлив с нея. Сигурно и той неведнъж я беше отегчавал с полицейските си истории. Всъщност не — едно от нещата, за които тя най-много се оплакваше, бе, че не споделя с нея за работата си. Рейчъл не разбираше, че той има нужда да разграничи областите в живота си, защото иначе нямаше да оцелее.

— Джо! — повтори раздразнено тя.

— Извинявай — каза бързо той. — Малко съм разсеян.

— Да, това ми е ясно.

— Уикендът тук ще бъде доста натоварен. Ще има много туристи за летния фестивал, да не говорим за фанатичните търсачи на ангели, които не мръдват от скалите. Снощи имахме опит за самоубийство, човек се хвърли от кея.

— Еха — туристи, търсачи на ангели и някой, който скочил — тежък фронт за вас от полицията.

Кога беше станала толкова саркастична, запита се той, но не обърна внимание на забележката й.

— Кога се връщаш вкъщи?

Последва тягостна тишина и той отгатна отговора, преди тя да го изрече. Откакто получи лиценз за брокерка на недвижими имоти преди три години, тя бе изцяло погълната от кариерата си и все беше на косъм от някоя голяма сделка.

— Джо, няма да мога да дойда този уикенд. В неделя ще показвам на клиенти една къща.

— Рейчъл… ти ми обеща да уредиш нещата в Лос Анджелис. Имаме нужда от време заедно.

— Знам, но и тук е много натоварено. Освен това сега печеля много пари, пари за нас двамата, за бъдещето ни. Аз печеля повече от теб. По-добре ще е ти да напуснеш работа и да се върнеш вкъщи. Завчера срещнах Мичъл и той каза, че веднага биха те взели обратно на работа.

— Не това искам, а домът ми — нашият дом — е тук.

— А ако имам нужда да се върнеш?

— Какво, ако аз имам нужда от теб тук? — попита той на свой ред. — Градът е хубав, хората са страхотни и наоколо има куп имоти за продаване.

— Скъпи, там си губиш времето. Ти си прекалено кадърен, прекалено умен за полицейски началник в малък град. Знам, че имаше нужда да се отдръпнеш малко, затова може да не е добре да се връщаш в отдела в Лос Анджелис, но има и други градове, по-близо до бизнеса ми от Ейнджълс Бей.

— Не съм тук, за да се отдръпна за малко. Искам да живея тук.

Джо беше разбрал това в мига, когато прекрачи прага на малката къща с две спални, която му бе завещал чичо му Карлос. Тогава за пръв път почувства, че принадлежи на дадено място. Беше казвал това на Рейчъл безброй пъти, но тя, изглежда, така и не го проумя. Не разбираше защо му е да живее в изолиран град на километри разстояние от всичко познато.

— Сега може да искаш да живееш там — бе казала тя, — но това ще се промени. Познавам те добре, Джо. Ти обичаш тръпката, опасността. Не можеш да потиснеш тази своя страна, колкото и да се опитваш. Ще пожелаеш нещо повече.

— Знам, че искам много от теб, но ако дадеш шанс на Ейнджълс Бей, това място много ще ти хареса. Тук е красиво, средата е страхотна за отглеждане на деца. Можем да направим така, че нещата да потръгнат.

— И аз искам да потръгнат, Джо — омекна тя. — Наистина. Просто сега не знам как да стане.

— И аз не знам — призна той. — Но знам, че не може да стане, ако сме далеч един от друг. Много ще се радвам, ако дойдеш поне за част от уикенда. Много хора питат за теб. Искат да се запознаете. Получих над десет покани за вечеря, на които все не давам отговор. Ако дадеш шанс на това място, мисля, че ще го харесаш.

— Ще опитам. Сега обаче трябва да вървя. Ще говорим по-късно.

Тя затвори, преди Джо да успее да й каже довиждане, да й каже, че я обича. Откакто се преместиха в Ейнджълс Бей, тези случаи ставаха все по-редки. Всъщност само той се премести. Рейчъл бе пренощувала само десетина пъти в дома им тук, край океана. Може би трябваше да приеме, че ще се наложи един от двама им да отстъпи, че може да е той.

На вратата леко се почука и той вдигна поглед.

— Влез.

Появата на Шарлот Адамс го изненада, а и го смути. Джо се чувстваше привлечен от красивата лекарка с тъмнозлатиста коса, интригуващи светлосини очи и лек бронзов тен. Надяваше се обаче това влечение да изчезне. Определено не смяташе да предприема някаква крачка към сближаване с нея. Беше женен за Рейчъл и въпреки проблемите възнамеряваше да запази брака си.

— Извинете за безпокойството — започна Шарлот, — но се притеснявам за Ани. Научихте ли нещо повече за семейството й?

— Заповядайте, седнете — покани я той и посочи към стола до бюрото си, след което взе факса, получен преди няколко минути. — Бащата на Ани се казва Карл Дюпон. Бивш морски пехотинец е, бил е на няколко мисии в Афганистан. При една засада половината му ръка е откъсната, затова е с инвалидна пенсия.

— Ужасно — промълви тя и очите й се изпълниха със съчувствие.

— Тъкмо мислех да го посетя и да поговоря с него. Дадоха ми друг негов адрес, на който са изпращани чековете с пенсията му.

— Бих искала да дойда с вас.

— Не мисля, че това е добра идея — каза той, изненадан от молбата й.

Тя изпъна рамене и в очите й се появиха упорство и решителност.

— Загрижена съм за пациентката си — побърза да каже.

— Това е работа на полицията, доктор Адамс.

— Но е и моя работа като неин лекар. Искам да видя къде живее и дали условията там са подходящи за нея и за бебето й.

— Къде ще отиде тя, след като напусне болницата, не зависи от вас. Ани е на осемнайсет. Не е длъжна да се върне там, ако не иска.

— Да, но тя е бременна, парите едва ще й стигнат за храна. Ясно е колко дълго ще се задържи на работа предвид това, че опита да се самоубие и е бременна. Тя има нужда от помощ. Може да няма друг избор, освен да се върне вкъщи.

— Винаги ли се вълнувате толкова от пациентите си? — попита с интерес той.

— Макар според закона да е пълнолетна, Ани е младо момиче, което толкова се страхува от нещо или някой, че е опитала да убие себе си и бебето си. Ако знам повече за средата й, ще ми бъде по-лесно да й помогна.

— Не отговорихте на въпроса ми.

— Не — въздъхна Шарлот, — невинаги се вълнувам толкова, но с Ани е различно. — Тя се поколеба, после сви рамене. — Просто нейният случай е от особено значение за мен. Е, мога ли да дойда с вас и да се срещна с баща й?

Джо знаеше, че това не е добра идея по ред причини, но преди да се усети, се съгласи. А когато Шарлот реагира с усмивка, той изпита желание да й даде всичко, което поиска. Прогони обаче тази мисъл и стана.

— Да тръгваме — подкани я. — Трябва да се върна в града преди началото на фестивала.

Шарлот го последва до служебната му кола, качи се и си сложи колана. Докато палеше двигателя, Джо почувства близостта й. Покашля се и си каза да се стегне. Ставаше дума за служебен въпрос, не за личен.

— Благодаря ви. Знам, че е против протокола — каза Шарлот.

— Оценявам загрижеността ви за пациента — отвърна той и изкара колата от паркинга.

В продължение на няколко минути и двамата мълчаха. Той искаше да сподели с нея много неща, да я пита много неща, но с всеки въпрос рискуваше да я опознае по-добре.

— Знаете ли, още не съм се запознала с жена ви — наруши мълчанието Шарлот.

Ръцете му стиснаха по-силно волана.

— Рейчъл е непрекъснато в движение. Има да уреди още някои неща в Лос Анджелис.

— Сигурно ви липсва.

— Да, липсва ми — побърза да подчертае той.

— Откога сте женени?

— От девет години, но сме заедно от петнайсетгодишни.

— Още от училище? Невероятно. Сигурно се познавате много добре.

— И аз така си мислех — отвърна той и веднага съжали за думите си. — Сигурен съм, че скоро ще можете да се запознаете. Ами вие? — попита той след кратка пауза.

— Не съм омъжена, ако за това питате. Когато бях на осемнайсет, напуснах този град и постъпих в университета, после записах медицина, карах стаж. В един момент си дадох сметка, че от тринайсет години съм се прибирала вкъщи един-два пъти за уикенда. — Шарлот си пое дъх. — От една страна, ми е познато, от друга, ми е странно, че съм отново тук.

— Разбрах, че баща ви е бил тукашният пастор. Служил е тук колко — трийсет години?

— Трийсет и четири. Почина през февруари.

— Да, чух. Съжалявам.

— Благодаря.

— Затова ли се върнахте?

— Да, но не стигнах навреме. Канех се да се върна следващия уикенд, когато състоянието му се влоши. Почина, преди да си дойда. — Тя зарея поглед през прозореца. — Не разговаряхме за последно, не се сбогувахме, но може би така е по-добре. За някои неща е по-добре да останат неизказани.

Той беше любопитен да разбере кои са тези неща, но реши да не пита.

— Майка ви сигурно е доволна, че сте до нея.

Устните й се извиха в печална усмивка.

— Не бих казала. Аз съм най-малко любимото й дете, но за нейна жалост само аз съм на разположение. По-голямата ми сестра Дорийн и съпругът й скоро се преместиха в Сан Франциско, а по-малкият ми брат Джейми е с армията в Близкия изток.

— Не мога да си представя, че може да сте нечие най-малко любимо дете.

Шарлот се усмихна широко.

— Мило е, че го казвате, но вие не ме познавате.

— Знам, че сте добър лекар, много загрижен за пациентите си. Сигурен съм, че майка ви се гордее с вас.

— Може да изглежда логично да е така, но взаимоотношенията ни са сложни. — Тя замълча за момент. — Семейството ми винаги е имало високи очаквания. Баща ми беше духовен водач на много хора. Майка ми беше негов достоен партньор, който подкрепяше всячески и него, и паството. Понеже бях детето на свещеника, от мен се очакваше да следвам примера им, да бъда безукорна, но като тийнейджърка, направих някои неща, които не трябваше. Разочаровах майка си и не мисля, че тя ми е простила.

— Баща ви не проповядваше ли именно прошка?

— Баща ми да. Майка ми не толкова. — Шарлот махна някаква прашинка от полата си. — С баща ми не бяхме близки. Майка ми винаги стоеше между нас. Тя не беше от онези родители, които казват: „Изчакай да се върне баща ти.“ Беше негов закрилник. Държеше го встрани от всички проблеми. Искаше цялото му внимание да е съсредоточено върху нея и върху Църквата — в тази последователност, мисля, макар че тя претендираше да е обратното. Обичаше го пламенно, но този плам я подтикна да направи някои неща, които смятам за…

— Непростими? — предположи Джо.

Тя го стрелна с поглед.

— Какво сте чули?

— В какъв смисъл?

Тя го изгледа продължително.

— Нищо. Няма значение, това е минало. Сега съм тук, въпреки че не знам колко дълго ще остана. Има дни, в които си мисля, че майка ми ще е по-щастлива, ако си тръгна. Но сестра ми успява да ме убеди, че майка ми има нужда от някого тук, че не е толкова силна, за колкото се представя, защото освен че загуби татко, синът й е на война. Предполагам, че този някой трябва да съм аз.

Мисълта, че Шарлот може да си замине, притесни Джо. Харесваше му да я вижда из града — как яде вафли на бара в закусвалнята на Дина, как си купува вестник от павилиона или тича по кея вечер преди залез. Изведнъж си даде сметка колко често я търсеше, когато бе навън. Трябваше да сложи край на това.

— Значи не смятате да останете тук завинаги — каза бързо той. — Много жалко. Градът има нужда от добри лекари като вас.

— Ще видим. В момента ме занимава настоящето, а не онова, което може да се изпречи на пътя ми в бъдеще. Като стана дума за път… — Колата подскочи от удара в някаква голяма издатина. — Ние на него ли сме?

— Може да не личи, но е така.

Улучиха някаква дупка и Джо намали скоростта. Асфалтираният път бе свършил преди около километър. Той подозираше, че наближават имота на Дюпон, защото по пътя се редяха предупредителни знаци като „Частна собственост“, „Минавате на свой риск.“ и „Внимание куче“. Интуицията му подсказваше, че Карл Дюпон няма да ги посрещне с отворени обятия и кана с лимонада.

— Не трябваше да ви водя тук — измърмори.

— Сигурна съм, че всичко ще е наред. Вие сте полицейският началник. Какво може да направи той?

Джо можеше да й разкаже много случки за хора, които бяха твърде надрусани, луди или гневни и не им пукаше, че той носи униформа.

— Искаме само да поговорим с него — добави тя.

— Мамка му! — възкликна Джо и удари спирачки.

Измежду дърветата внезапно се появи мъж с камуфлажни военни дрехи и шлем, с пушка в ръце, насочена право към колата им.

— Не мисля, че иска да говори с нас — каза Джо, спря рязко и натисна бутона на радиостанцията, за да поиска от диспечера да повика подкрепление. За съжаление нямаше сигнал. Бяха извън обхват.

— Шарлот, останете в колата.

Отвори бавно вратата и излезе от колата, като гледаше тялото му да бъде зад вратата.

— Господин Дюпон, аз съм полицейски началник Силвейра. Трябва да свалите пушката. Дошъл съм само да говоря с вас за дъщеря ви Ани.

— Нямам дъщеря — изкрещя в отговор мъжът, но свали оръжието. — А това е частна собственост.

— Ани е в болница — каза Джо, доволен, че Дюпон свали пушката. — Снощи се опита да се самоубие. Скочи в океана. Една добра самарянка скочи след нея. Ани има късмет, че е жива.

— Казах ви. Вече нямам дъщеря.

Преди да успее да каже нещо, Джо чу как вратата на Шарлот се отваря. Когато тя излезе от колата, мъжът отново вдигна пушката и я насочи към нея. Сърцето на Джо се сви. Не трябваше да я взима със себе си.

— Господин Дюпон, аз съм лекарят на Ани — каза Шарлот. — Сигурна съм, че се тревожите за дъщеря си.

— Дъщеря ми е курва. Каквото и да й се случи, си го заслужава. Тя ме посрами. Посрами Бога. Сега се махайте от собствеността ми и не се връщайте.

— Шарлот, влезте в колата — нареди Джо. — А вие, господин Дюпон, свалете пушката, за да не ви арестувам.

Мъжът свали пушката — явно не беше толкова луд, че да изпитва докрай търпението на органите на властта.

Шарлот се вмъкна в колата и затвори вратата. Джо я последва, запали колата и тръгна на заден ход, търсейки място, където да обърне. Когато пое надолу, погледна в огледалото за обратно виждане. Карл Дюпон стоеше и гледаше след тях. Сигурно нямаше да мръдне оттам, докато не се увереше, че са си отишли.

— Не трябваше да излизате от колата — каза остро Джо.

Беше изложил Шарлот на опасност, а това според него беше непростимо.

— Съжалявам.

— Можеше да ви застреля! Винаги ли сте толкова импулсивна? Не мислите ли, преди да действате?

— Казах, че съжалявам.

— Добре, забравете. Вината беше моя. Не трябваше да ви водя — каза той и прокара пръсти през косата си.

— Опитвах се да помогна, но сбърках. И да, импулсивността понякога наистина ми навлича беди. Работя върху проблема.

Той хвърли поглед към нея и видя, че на красивата й уста е изписана извинителна усмивка. Тя определено се различаваше от всеки друг лекар, с когото беше работил. Прекалено я беше грижа за пациентите й. Беше така решена да помогне на едно младо момиче, което едва познаваше, че се бе изправила пред оръжието. Беше едновременно ядосан и изпълнен с дълбоко възхищение, но нямаше да й го покаже.

— Трябва да поработите повече върху проблема — каза той.

— Разбрах. Е, какво ще правим сега? Ани не може да се върне вкъщи. Дори баща й да я приеме, кой знае в какъв ад ще превърне живота й.

— Тя е пълнолетна, Шарлот.

— Което значи…

— … че не мога нищо да направя. Тя трябва да говори с някой социален работник и да види какви програми има. По закон баща й не е длъжен да я издържа, след като тя стане на осемнайсет.

— Този човек е луд. И има пушка. Опасен е. Не можете ли да направите нещо?

— Ще видя какво е положението, дали има разрешително, но и да го арестувам, това няма да помогне на Ани.

— Така е — каза тя с въздишка. — Толкова ми е жал за нея. Чудя се дали има други роднини, които да могат да й помогнат.

— Ще трябва да говорите пак с нея и да разберете.

— Да — съгласи се Шарлот. — Можете ли да си представите какво е да се живее с такъв баща? Просто не разбирам как хората могат да обърнат гръб на децата си, когато са в беда. Грешно е. Непростимо.

Джо я погледа замислено.

— Тук вече не става дума за Ани, нали? — попита.

— Разбира се, че за нея става дума — отвърна бързо тя.

Джо не й повярва дори за миг.

— Ще намеря начин да помогна на Ани — зарече се тя.

— Защото никой не е помогнал на вас ли?

Шарлот му хвърли поглед, който му казваше да си гледа работата.

— Не се плаша толкова лесно — отвърна с усмивка той.

— А аз не разказвам за живота си на хора, които едва познавам.

— Значи ще станем приятели.

— Не мисля, че идеята е добра, началник.

— Май имате право.

— Със сигурност не е — повтори тя, сложи ръце в скута си и се загледа през прозореца. — Разкажете ми повече за жена си.

Глава 6.

Джена бързо поведе Лекси към къщи, нетърпелива да проучи идеите, които й се въртяха в главата. В стремежа си да осигури на детето среда, в която да се развива добре, не се беше замислила за причините да ги изпратят в този град. Смяташе, че е избран произволно — място, до което не се стигаше лесно, на другия край на страната. Но може би имаше и нещо друго.

След като прати Лекси да се преоблече и измие, отиде в малката си спалня и затвори вратата. Пликът беше скрит под купчина пуловери на най-горния рафт в гардероба. Тя го извади и го занесе на леглото. Въпреки че беше прегледала материалите вътре няколко пъти, се запита дали не е пропуснала нещо — дали нямаше някаква причина да я пратят тук, където преди повече от век градът бе спасил малко дете със същия белег по рождение като Лекси. Не можеше да е просто съвпадение.

В плика имаше копия от актове за раждане, документи за самоличност и номера на социални осигуровки към новите им имена. Също и писмените указания как да стигнат до Ейнджълс Бей, телефонният номер на агенцията за недвижими имоти, в която работеше Кара Линч, картата и документът за сметката в местната банка. Имаше и телефон с предплатена карта за спешни случаи. Беше получила наготово всичко необходимо, за да изчезне. Какво обаче пропускаше? Защо я бяха изпратили тук?

В плика нямаше нищо, което да й даде отговор на този въпрос.

Дали в къщата нямаше някакви насочващи следи?

Обзавеждането беше включено в наема заедно с картините по стените и с мебелировката. Двете с Лекси просто се нанесоха и започнаха новия си живот.

Отиде до прозореца и погледна навън. Улицата им се намираше на един от многото хълмове в Ейнджълс Бей и различните стаи в къщата гледаха към океана и града. От спалнята си Джена виждаше кея, от който бе скочила предната нощ. Колко странно, че дори от тази стая пак щеше да види как бедното момиче се хвърли във водата. Сякаш й беше писано да го спаси, писано да го види, писано да бъде тук.

Полазиха я тръпки. Въобразяваше ли си, че събитията са свързани? Може би просто се бе оплела в ангелския фолклор, в мисълта, че действат невидими и неразбираеми сили. Или пък трябваше наистина да се вслуша в интуицията си, която й подсказваше да обърне внимание, да продължи да търси. Обърна се и взе телефона от нощното шкафче, после изрови от чекмеджето визитната картичка на Кара Линч, на която бяха написани и домашният, и служебният й номер. Когато Джена си тръгна от магазина, Кара беше поела към къщи. Надяваше се вече да е пристигнала.

На второто позвъняване Кара отговори с едно бодро „Ало?“.

— Кара, здравей, обажда се Джена Дейвис.

— Здрасти, Джена. Два пъти в един ден — какъв късмет.

— Чудех се нещо, но забравих да те питам — кой е собственик на къщата, която наех? Местен човек ли е? Исках да разбера нещо за обзавеждането.

— Надявам се, че си доволна.

— О, да. Просто се чудех дали един от мебелите не е антика.

— Сигурна съм, че всичките са антики, но за всеки случай можеш да питаш Джанис Пеловски. Тя е управител на „Антиките на леля Мери“ на Гроув Стрийт.

— Джанис ли е собственик на къщата?

— А, не. Къщата принадлежи на моята агенция за недвижими имоти. Там е живяла лелята на шефа ми, Роуз Литълтън. Тя почина преди две години и оттогава той дава къщата под наем. Мога ли да ти помогна с нещо друго?

— Не, това е всичко, благодаря ти.

— Добре, ще се видим на фестивала.

— Да, дотогава — отвърна Джена и затвори.

Роуз Литълтън. Определено чуваше това име за първи път. Взе чантата си, извади мобилния телефон и натисна бутона за повторно избиране. Пола не отговори и тя предпочете да не й оставя съобщение.

Тъкмо бе прибрала кафявия плик в гардероба, когато Лекси доприпка в стаята, облечена в сини дънки, тениска и розово спортно горнище — розовото беше любимият й цвят.

— Готова съм — заяви с нетърпелива усмивка детето.

Беше сменила два предни зъба, но един от първите й, страничен, едва се крепеше. Джена изпитваше вина всеки път щом го видеше.

— Май трябва да го извадим — предложи тя неохотно.

Въобще не й се искаше да го прави — ненавиждаше мисълта да причини на Лекси още болка, но като родител знаеше, че трябва да поеме тази отговорност.

Дъщеря й затвори бързо уста и погледът й стана предизвикателен.

— Не — каза със стиснати устни.

— Не те ли притеснява, като виси така?

Лекси поклати енергично глава.

— Добре тогава, ще го оставим да падне сам — каза Джена.

Ако можеха всички проблеми да са така лесни за решаване, помисли си.

— Не може да падне сега, защото феята няма как да ме намери — обясни детето.

Сърцето на майката се сви и очите й неочаквано се замъглиха. Изглеждаше цяло чудо, че Лекси е в състояние да вярва във феи и ангели.

— Не може да падне, докато не си отидем вкъщи — добави детето, което само накара сърцето на Джена да се свие още повече. — Трябва да го сложа под онази специална възглавница.

Джена примигна, за да спре сълзите си. Дъщеря й бе преживяла толкова много за своите седем години. Не беше честно да се иска толкова от нея. Тя пропускаше детството си. Но поне беше жива, само това беше важно.

Джена измъкна пуловера си от гардероба, после се усмихна и каза:

— Да вървим на фестивала, преди Кими да изяде всичката пица.

— Може ли да видим ангелите тази вечер? — попита Лекси на излизане от стаята. — Трябва да се появят, защото градът има рожден ден.

— Да видим как ще мине карнавалът.

— Все не искаш да ме заведеш при ангелите. Не е честно.

— Миличка, никой не е виждал ангелите, а и горе на скалите е студено. — Освен това наоколо имаше твърде много непознати. — Каква пица искаш днес?

Лицето на Лекси светна, докато обмисляше отговора.

— Пеперони — каза и изприпка на верандата. — Умирам от глад.

Поне този проблем можеше лесно да се реши.

Рийд се взираше в екрана на компютъра, където отново течеше видеоклипът. Беше го гледал десетина пъти, но след като посети скалите, искаше да го види пак. Ефирните бели фигури с нещо като криле летяха около канарите, понякога толкова бързо, че едва се проследяваха. Не можеше да са ангели, но тогава какво бяха? Бяха ли изобщо нещо?

С няколко специални ефекта човек лесно можеше да сътвори силуети, наподобяващи ангели. Стотици скептици твърдяха в коментарите си отдолу, че клипът е майтап, но хиляди други настояваха, че това е доказателство за съществуването на ангелите.

Рийд спря клипа и прехвърли на компютъра цифровите снимки, които беше направил от лодката на Хенри. Увеличи образа и се взря в линиите, които сякаш се промениха пред очите му. Лицето, което видя, не беше на Алисън. Беше на дете с големи кафяви очи, чип нос, къдрава коса… Усети, че му се гади.

Затвори очи. Не искаше да вижда лицето на Камерън. Каква беше причината да вижда този образ? Може би Хенри беше прав и ангелите ти показваха онова, което имаш нужда да видиш. Но той нямаше нужда да вижда лицата на Камерън или Алисън на скална стена; те бяха запечатани в паметта му завинаги.

Отвори очи, затвори папката със снимките и пусна програмата за текстообработка. Беше написал два абзаца за статията и те бяха пълен боклук. Не разполагаше с факти, нито със снимки на ангели — само някакви скални драскотини, които можеха да бъдат какво ли не. Разполагаше само с любопитни разкази на хора, които се надяваха да привлекат в града повече туристи с историите си за ангели, корабокрушения и изчезнали съкровища. Нищо, което да си струва да влезе в новините.

Но тук не ставаше въпрос за новини. Колкото обаче и да си повтаряше, че може да пише за разни баналности, не можеше да се насили да си сложи името под някаква простотия. Не беше… правилно.

Облегна се на стола, протегна ръце над главата си и се зачуди защо въобще му пука. Вече нямаше значение какво ще напише. Истинската му кариера приключи преди единайсет месеца. Трябваше да даде на читателите онова, което искаха: приказки за ангели, чудеса, надежда, любов и други такива идиотщини.

Но поставеше ли ръце на клавиатурата, думите не идваха. Някакво късче от душата му си оставаше невредимо и му напомняше, че някога е обичал новините, дори е живял за тях. Сега трябваше да се бори да си върне загубеното. Вместо това се продаваше, както никога досега.

Всичко започна с разнасянето на вестници. Беше още малък, когато загуби родителите си. Отиде в детски дом и докато растеше, все търсеше начин да изкара някой долар. Когато по-големият брат на един приятел поиска от него да му носи вестници до караваната, Рийд веднага прие.

Онези вестници промениха живота му. Още усещаше мириса на хартията, виждаше мастилото по пръстите си, чувстваше тежестта на вестника, преди да го метне на верандата на нечия скъпа къща в предградията. Приятелите въобще не приеха работата му сериозно. Смееха се, когато вестниците се приземяваха в пръскачките или в нечии храсти, но той винаги се стараеше да ги остави на верандата — още тогава знаеше, че информацията вътре е от значение, че хората имат нужда от глас, от някой, който да хвърли светлина върху онова, което се прикриваше, върху онзи, който страдаше. Рийд искаше той да бъде този човек.

За да стигне до върха, трябваше да разчисти много пречки. Не беше лесно да изкара университета. Налагаше му се да работи на две, понякога и на три места, за да си плати таксата за обучението и наема. А през следващите няколко години трябваше да изплаща студентския си заем. Но накрая всичко се подреди. Една по една мечтите му се сбъднаха. Написването на сензационен материал беше най-важното за него, нищо друго нямаше значение — дори как се добираше до сензацията. Целта винаги оправдаваше средствата… докато не разбра, че греши.

Докато се взираше в статията пред себе си, телефонът му иззвъня. Беше Пит Макавой, неговият редактор и стар приятел; именно той му бе уредил тази работа. Зачуди се дали не е по-добре да не вдига, но знаеше, че Пит няма да го остави на мира. През последните два дни беше звънял три пъти. Рийд плъзна капака и отвори мобилния си телефон.

— Здрасти, Пит.

— Значи все пак реши да говориш с мен?

— Не съм те отбягвал. Бях зает да издирвам ангели. С тях е много трудно да си уредиш интервю.

— Много забавно. Е, докъде стигна?

— Момчетата, които са заснели клипа, още не са се прибрали в града. Преди да ти напиша материал, трябва да говоря с тях.

— Не искам статия като за награда „Пулицър“ — каза Пит.

— Няма и да я получиш, така че не се притеснявай. Тази история е пълна дивотия, знаеш го.

— Но ще ти донесе чек, Рийд. Доколкото знам, не си въшлив с пари.

— Така става, като не си работил цяла година.

— Сега имаш работа.

— Ако може да се нарече така. — Той се поколеба дали да не сподели идеята, която се въртеше в главата му цял ден. — Ами ако се натъкна на някоя по-интересна история? — Думите просто му се изплъзнаха от устата.

— За каква история става дума?

— Още не знам точно, но интуицията ми подсказва, че съм попаднал на нещо.

— Мислех, че си удавил тази своя интуиция в бира и текила.

— Колкото и да е чудно, явно е оцеляла — отвърна Рийд, без да е сигурен дали вече иска интуицията му да се обажда.

— За нещо, което ще вдигне шум ли става дума?

— Не знам. Може би. А може би не.

— Преди винаги беше наясно. Винаги беше готов. Ти си добър репортер, Рийд. Прекалено добър, за да се откажеш. — Пит замълча. — Наистина ли искаш да останеш там заради някаква история, или просто се криеш? Знам, че моментът е труден за теб. Мина почти година.

— Ако исках да се скрия, нямаше да стоя тук, в земята на любов и чудеса. Ще ти пратя историята с ангелите в началото на другата седмица.

— Рийд, ако попаднеш на нещо голямо, пиши. Довери се на интуицията си. Ще се радвам да вършиш онова, в което те бива най-много, а именно болезнените истории карат хората да се замислят. Междувременно трябва да си запълня страницата, така че трябва да ми намериш ангели, и то бързо.

— Да, да. Не ми се обаждай. Аз ще ти звънна.

Рийд затвори телефона, изключи компютъра и отиде до прозореца.

От стаята си в хотела виждаше, че фестивалът е в разгара си. По Оушън Авеню бяха окачени лампички, а в средата на карнавалната улица имаше голямо виенско колело. Не си спомняше кога за последен път се е качвал на виенско колело.

Всъщност спомняше си. Споменът се промъкна в съзнанието му и колкото и да се опитваше, Рийд не можеше да го спре…

От върха на виенското колело се виждаше целият лунапарк. Град Уилямсвил празнуваше стотната си годишнина с фойерверки. Рийд беше със своя много близка приятелка и се наслаждаваше на един от редките си моменти, когато не работеше.

Той погледна към Алисън. Червената й коса блестеше на лунната светлина, а очите й светеха от радост, каквато Рийд отдавна не беше виждал у нея.

Не знаеше какво става между нея и съпруга й Брайън. Двамата бяха неразделни, откакто се запознаха през първата година в университета. Движеха се тримата и преди, и след като Алисън и Брайън станаха гаджета. Рийд беше присъствал на всички важни събития в живота им — годежа, пиянското ергенско парти, сватбата във Флорида, когато тентата протече и заля гостите с летен душ. Но Али и Брайън не ги беше грижа. Любовта им сякаш можеше да се докосне с ръка. Рийд видя как с раждането на Камерън тя стана още по-силна. Когато закараха Алисън в болницата за спешно цезарово сечение, Рийд беше до Брайън в чакалнята. Видя как го облива пот на ужасен страх и се радваше с него, когато Камерън се роди жив и здрав.

С годините Рийд започна да се отчуждава — грешката си беше негова. Те бяха сплотено семейство и колкото и да се интересуваха от него, той почувства, че вече не е част от тях. Поверен на социалните грижи от дете, Рийд беше сменял домовете и училищата като носни кърпи. Беше свикнал да е встрани от другите и не умееше да се сближава. Сега обаче си даваше сметка, че като се отдръпна, за да ги остави на спокойствие, не се прояви като добър приятел.

Разбра, че нещо не е наред. Брайън каза, че трябва да работи до късно и така си намери извинение да не отиде на карнавала. Рийд видя тревогата в очите на Алисън, когато тя чу оправданието на Брайън, и разочарованието на лицето на Камерън, когато баща му каза, че няма да дойде.

Сега Рийд погледна малкото момче, чиито ръце стискаха перилото толкова силно, че кокалчетата му побеляха. Не го биваше да замести Брайън, но все пак можеше да опита. Сложи ръце върху тези на Камерън и му каза:

— Не се бой, приятел, всичко ще е наред.

— Много е високо — отвърна то с леко треперещ глас. — Страх ме е.

— Няма да позволя да ти се случи нещо — отвърна Рийд и се усмихна на Алисън.

— Благодаря ти — прошепна тя. — Имахме тежка седмица.

— Ще ми кажеш ли най-накрая какво става?

— И аз се канех да те питам същото. Защо дойде, Рийд?

— За да видя приятелите си — опита да се измъкне той.

Алисън поклати глава.

— Не беше се обаждал от месеци. Мисля, че искаш нещо. Защо просто не кажеш какво?

— Прекалено добре ме познаваш. — Пое си въздух. — Пиша материал за фалшивите лекарства, които продават на местните болници.

— В „Глен Оук Мемориал“ ли? — попита тя с разширени очи. Това беше болницата, в която работеше като медицинска сестра.

— Тя е една от трите, които разследвам. Случайно да си чула нещо?

— Само слухове, нищо конкретно.

— Трябва ми помощ от вътрешен човек.

— И този човек съм аз — кимна тя разбиращо. — Сега вече ми е ясно.

— Ако ще те поставя в неудобно положение…

— Ще ме поставиш — отвърна тя и го погледна в очите. — Но ще го направя заради теб.

— По-добре си помисли — добави бързо той.

Още тогава се запита дали е редно да я въвлича в това. Непрекъснато се натъкваше на препятствия, а междувременно хората умираха заради недостатъчно силните лекарства, които бяха или разредени, или чисто плацебо. Вече имаше някои доказателства, но му трябваха още. Искаше да се сдобие с тях, преди някой друг да успее; беше толкова близо.

Виенското колело спря и те слязоха. Камерън изтича при някакви свои приятели, а Алисън и Рийд застанаха на няколко крачки от тях.

— Няма какво да мисля — каза Алисън и сложи ръка върху неговата. — Имам ти доверие, Рийд. Ако не беше важно за теб, нямаше да ме помолиш. Радвам се, че най-после поиска нещо от мен. Понякога е трудно само да получаваш.

— Но твоят случай не е такъв — каза той изненадано.

— Що се отнася до теб, е точно такъв. Даваш толкова много на нас с Брайън и Камерън, а никога не ни оставяш да ти се отплатим. Ти си част от нашия живот, но не ни допускаш в своя. Нас ни е грижа за теб, но ти винаги ни държиш настрана.

— Не съм си давал сметка, че правя така.

— Защото го правиш цял живот. Свикнал си да оставяш другите, преди те да те оставят. Разбирам го. Но ние няма да си отидем от живота ти, ти пък разбери това. Сега ми даваш възможност да бъда част от живота ти и аз ще я приема. А ти само ще ми благодариш. Хубаво е да се научиш да получаваш.

— Добре — каза той ухилено. — Дори ще ти дам да ми купиш сладолед.

— Ей, не се лакоми толкова — засмя се тя.

Рийд се радваше, че приключиха деликатната тема. Никога не беше искал да я нарани, като я държи на разстояние.

— Като се отворихме на откровения, нещата между теб и Брайън наред ли са?

Очите й помръкнаха.

— Ще се оправим.

— Сега кой се опитва да се измъкне?

— Всичко ще е наред. Хайде да вървим да ти купим сладолед.

Рийд отвори очи, защото вече не понасяше да вижда образа й, гласът й да звучи в главата му. Не трябваше да я допуска в живота си. А тя не трябваше да му се доверява. Ако можеше да преживее отново даден момент, щеше да избере този. Именно тогава започна всичко, а ако не беше започвало, нямаше да свърши по такъв ужасен начин.

Той се извърна от прозореца, взе портфейла и ключа за стаята си. Трябваше да се отърси от спомените. Проблемът беше, че където и да отидеше, те сякаш винаги го намираха.

Глава 7.

Мисълта не й даваше покой, откакто се върна от планината, но сега, влизайки в къщата на майка си, Шарлот се зачуди дали направо не си е загубила ума. Ако беше така, майка й определено щеше да й го каже. Моника Адамс не си мереше думите, особено към второто си дете, което непрекъснато я разочароваше.

Учуди се, като видя в преддверието купчина празни кутии. Дали майка й най-накрая не бе решила да прегледа вещите на баща й? Откакто той почина преди три месеца й половина, тя не бе преместила и една вещ. Дрехите му все още висяха в гардероба в спалнята, списанията му бяха все така на холната масичка. Дори ключовете му стояха на шкафчето, където ги беше оставил последния път на влизане вкъщи. Беше почти зловещо, но Шарлот вече се бе отказала да убеждава майка си да промени нещо. Всъщност отдавна се беше отказала да я убеждава в каквото и да било и именно затова новото й хрумване беше невероятно глупаво. Но понеже беше отчаяна, щеше да опита.

Къщата беше притихнала и съвсем различна от времето, когато баща й беше жив. Като малка, когато се прибираше вечер, вътре ухаеше на вечеря, от кухнята се чуваха гласове, а в кабинета вървяха вечерните новини, които баща й следеше. Брат й Джейми обикновено управляваше с дистанционно някоя количка по дървения под в хола, а сестра й Дорийн вечно висеше на телефона. Понякога беше пълно с хора от църквата: групи за изучаване на Библията, женския комитет или такива, които просто искаха да говорят с баща й. Къщата им беше център на действието.

Сега й се струваше, че живее в някакъв стар театър, където в притихналите стаи отекват само призрачни звуци от миналото. Всичко се беше променило и все пак някои неща си бяха съвсем същите. Взаимоотношенията с майка й бяха все така изпълнени с трусове — дори повече отпреди, защото вече нямаше кой да застава между тях.

Шарлот завари майка си да седи на задната веранда, загледана в нощта. На гърба й беше наметнат пуловер. През последните месеци Моника Адамс беше отслабнала с поне пет килограма и стойката й, някога изправена и готова за битка, сега изглеждаше прекършена. Воинът беше загубил най-голямото си сражение. Беше загубила съпруга си.

Шарлот спря на вратата и пак си помисли колко нередно е майка й да седи съвсем сама на малкия диван от ракита. Откакто се помнеше, след вечеря родителите й се оттегляха на верандата. В топлите летни нощи тя чуваше до късно приглушените им гласове, някое хихикане, а после наставаше тишина и тя си представяше как си разменят целувка. Не се съмняваше и за миг, че родителите й се обичат лудо.

В много отношения те живееха в отделен свят от този на децата си. Трябваше да се грижат за стадото си: баща й в ролята си на свещеник, а майка й като негова съпруга, която всячески подкрепяше него и общността. От децата им се очакваше да се впишат навсякъде и да са винаги честни и достойни представители на семейството. Джейми и Дорийн се справиха с ролите си. Само Шарлот се издъни, опетни идеалния образ на семейството, който майка й се мъчеше да създаде от първия ден на брака си. Но Моника просто замаза грешките си, сякаш те не съществуваха, сякаш бяха само лош сън, за който никога не трябваше да говорят.

— Не се спотайвай, Шарлот.

Тя се сепна.

— Извинявай — отвърна.

— Закъсняваш.

— Трябваше да се погрижа за един пациент.

— Говориш точно като баща си — каза Моника и най-после се обърна към нея. — Само че той винаги ми се обаждаше да ме предупреди, за да не се тревожа.

Шарлот не отвърна нищо на критиката; отиде и седна на стола до майка си. Не така си беше представяла разговора, но нямаше смисъл да чака по-подходящ момент.

— Майко, имам нужда от услуга.

— От мен? — попита Моника и изненадано повдигна вежди.

— Не знам дали си чула за девойката, която снощи скочи от кея, но…

— Разбира се, че чух. Бременна е и никой не знае кой е бащата на детето й, макар че има всякакви догадки за разни неверни съпрузи. Обадиха ми се трима души още преди обяд.

— Естествено.

Трябваше да се досети, че мрежата от приятели на майка й я е осведомила. Човек не можеше да спре разпространението на слуховете в Ейнджълс Бей.

— Е, какво искаш от мен? — попита Моника.

— Ани — така се казва момичето — е на осемнайсет. Няма къде да отиде, а утре трябва да я изпишем от болницата. — Шарлот си пое дълбоко въздух. — Бих искала да я доведа тук.

Майка й отново повдигна вежди.

— Искаш да приема това момиче в къщата си?

— И преди си помагала на разни хора.

Възрастната жена се намръщи и стисна устни.

— Това е минало, Шарлот. Приключи, когато баща ти почина.

— Младо момиче е и е в трудно положение. Няма си никого да й помогне. Просто ми трябва стая, където да я настаня временно. Аз ще поема цялата отговорност за нея; няма да ти се налага да правиш нищо.

— Ти да поемеш отговорност. Това ще е нещо ново.

Шарлот кипна, но знаеше, че няма да постигне нищо, ако се захване да спори с нея за миналото. Откакто баща й почина, майка й си го изкарваше на нея още по-често. Надяваше, че в крайна сметка болката на Моника ще стихне и двете ще намерят начин да общуват, защото в момента си нямаха другиго.

— Ще е само за няколко дни — продължи Шарлот, без да обръща внимание на забележката на майка си, — докато намеря някакво трайно решение за нея.

— Не мога да ти помогна.

— Можеш, просто не искаш — каза огорчено тя.

— Не, не мога — отвърна Моника и й подаде писмото, което дотогава лежеше в скута й.

— Какво е? — попита Шарлот, като хвърли един поглед на листа.

— Предупреждение да се изнеса. От църквата казват, че трябва да напусна къщата в срок от трийсет дни.

— Какво? Това е абсурдно.

— Не, истина е.

Макар че тонът на писмото беше далеч по-дипломатичен, в него наистина ги молеха да освободят къщата.

— Но ти живееш тук вече трийсет и четири години. Това е твоят дом!

— Реално погледнато, не е. На църквата е. Къщата е дом на местния пастор и семейството му, а пасторът вече го няма. — Моника си пое въздух. — Трябва да си намеря друго жилище. Не мога да си представя къде ще е обаче — поклати глава тя, вперила очи в мрака. — Щеше да е много по-просто, ако аз си бях отишла първа. Тогава всичко щеше да си продължи, както е редно.

Шарлот нямаше представа какво да й отвърне. Не умееше да говори с майка си, нито пък познаваше съкровените й мисли. За едно обаче беше сигурна — на Моника Адамс щеше да й е невероятно трудно да напусне тази къща. Между тези стени беше целият й живот.

— Сигурно има начин да останеш тук — каза.

— Няма. Преподобният Макконъл, който идва от Монтгомъри да замества баща ти, е уморен да пътува дотук всяка седмица, а и се предполагаше това да е временно. Новият пастор ще постъпи тази неделя, а официално ще се нанесе тук в края на месеца. Изглежда, внезапно се е оказал свободен, църквата го наела и му осигурила апартамент, докато аз се изнеса.

— О, мамо, толкова съжалявам.

— Наистина ли? Ти винаги си мразела тази къща.

— Не е вярно.

— С такова нетърпение чакаше да си тръгнеш.

— Всички деца искат да си тръгнат — каза Шарлот.

Така просто замазваше един болезнен период от живота си, но не виждаше смисъл да говори за това сега, а може би и въобще. За някои неща беше по-добре да останат в миналото.

Моника я прониза с поглед.

— Нима мислиш, че не знам колко те разочаровах? — попита тя.

— Аз бях тази, която те разочарова — отвърна Шарлот.

— Е, да, вярно. Наистина ме разочарова. И продължаваш да го правиш. И за жалост даже не знаеш с какво.

— О, знам с какво — отвърна Шарлот, но в момента, в който изрече думите, видя как в очите на майка й проблясва някакво странно чувство. Дали наистина знаеше с какво я е разочаровала? Неочаквано я обзе съмнение.

Моника стана и отиде до вратата, после спря.

— Значи онова момиче няма къде да отиде? — попита.

— Не.

— Добре тогава. Може да остане тук за около седмица. Баща ти не би искал да я отпратя, колкото и да е болезнен моментът за мен самата.

— Благодаря ти — промълви Шарлот. — Само че какво ще правиш с къщата?

— Изглежда, ще трябва да се преместя да живея другаде.

— Не мога да си представя, че няма да живееш тук.

— И аз не мога, Шарлот. Но пък аз не можех да си представя и да живея без баща ти, а ето че стана. Между другото, новият пастор е приятелят ти Андрю Шилинг.

Сърцето на Шарлот спря. Значи Андрю Шилинг се беше върнал в града? Не го беше виждала от тринайсет години и се беше надявала никога повече да не го види.

— Изглежда, в крайна сметка Гуен спечели — каза Моника, която от дълги години си съперничеше с приятелката си Гуен Шилинг по отношение на децата и всичко останало в живота. — Смяташе, че нейните деца ги бива повече от моите. Винаги искаше онова, което имах аз, включително къщата, съпруга ми…

— Какво говориш? — прекъсна я Шарлот. — Тя не искаше татко.

— Напротив. Баща ти излизаше с нея, преди да се оженим, но той избра мен. Мен — каза яростно майка й. — Той обичаше мен, само мен.

— Разбира се. Никой не се съмнява в това — отвърна Шарлот, която досега нямаше никаква представа, че баща й е бил причината за съперничеството между майка й и Гуен Шилинг.

— Направих всичко за баща ти. Живях само за него — продължи майка й и поклати объркано глава. — Сега какво да правя?

Шарлот не знаеше какво да каже, но това нямаше значение, защото майка й влезе вкъщи.

Когато над Ейнджълс Бей се спусна нощ, мястото за пикника се освети от гирлянди с бели лампички и висящи фенери. През последните няколко минути ги забавляваше струнен квартет, сега следваше училищен хор. Фестивалът определено беше семейно забавление. Джена и Лекси седяха при семейството на Кими: майка й Робин, баща й Стийв и малкия й брат Джонатан, който беше почти на две.

Робин Купър беше нисичка брюнетка с къдрава коса, която определено изглеждаше уморена. Беше домакиня, а Стийв — адвокат в областта на недвижимите имоти и семейните попечителски фондове. Според Робин той работел до късно в офиса и за пръв път от много време насам излизали някъде заедно, като семейство. В момента Стийв стоеше на няколко метра от тях и от час си говореше с двама други мъже. Робин не изглеждаше доволна, особено предвид това, че бе прекарала последните трийсет минути в борба с шавливия малчуган.

— Може ли да си вземем балони с формата на животни? — попита Лекси, като посочи мъжа на съседната маса, който надуваше слонове.

— Разбира се.

Лекси и Кими станаха от масата.

— Вземи и брат си — каза Робин на Кими. — Дръж го здраво за ръката.

— Ама той няма да мирува — оплака се дъщеря й.

— Е, ако има проблем, тук съм — отвърна Робин и въздъхна, когато Кими заведе Джонатан при съседната маса. — Слава богу, ще имам две минути спокойствие. Сигурно ме мислиш за ужасна майка.

— По — скоро изтощена — каза меко Джена.

— Мило е, че го казваш. Стийв все ми повтаря, че майка му е отгледала пет деца без кой знае какви проблеми. Освен това готвела първо, второ и трето за вечеря, чистела, кърпела им дрехите и вършела какво ли още не.

— Сигурно е трудно да й подражаваш.

— Тя е прекрасна жена — отвърна не много убедително Робин и се усмихна колебливо. — Наистина го мисля. Просто се уморих да бъда сравнявана с нея. Каква беше твоята свекърва?

— Слава богу, съвсем различна.

— Значи си извадила късмет. Тоест лош късмет — заекна Робин. — Извинявай, не знам дали ти се говори за него — за съпруга ти имам предвид.

— Определено не — отвърна Джена. — Не се обиждай. Просто темата е болезнена.

— Да, естествено. Разбирам те.

В настъпилото мълчание Джена забеляза, че на една от близките маси седи мъж, който гледа към тях. Носеше дънки и синя тениска, на ръката му имаше татуировка. Когато го загледа, той се намръщи, стана и се отдалечи. Джена не харесваше мъже, които изчезваха, щом ги погледнеш в очите.

— Кой е този?

— Кой? — попита Робин.

— Мъжът до машината за пуканки, с тениската.

— А, Шейн Мъри. Местен рибар е.

— Досега не съм го виждала.

— Той е от единаците. Не си пада много по събиранията. Мъжът ми казва, че е свестен. Какъвто е снажен, половината неомъжени жени в града са влюбени в него. Той е гореща тема на понеделнишките сбирки.

— На какво?

— На вечерите, когато се събираме да шием — обясни със смях Робин. — Често говорим за него, освен ако баба му Фиона или сестра му Кара не ни слушат. Нали познаваш Кара?

— Да, чрез нея наех къщата. Не знаех, че той е от семейство Мъри.

— Ами те са много; не е лесно да ги запомниш всичките. Брат му Майкъл държи ирландския пъб. Патрик вече не живее тук. Другите са Кара и Дий. Дий и баща й организират пътувания с лодка. — Робин замълча за момент. — Трябва да се включиш в сбирките по шиене. Ще се запознаеш с нови хора, ще се забавляваш. Сигурна съм, че следващия понеделник всички ще говорят за онова момиче Ани и бебето й. И за това кой ли е бащата — добави и отново погледна към съпруга си.

Нима Робин се притесняваше, че може да е Стийв? Между двамата явно имаше някакво неразбирателство.

— Сигурна съм, че бащата е някой тийнейджър — каза Джена с надеждата да я успокои. — Тя е съвсем млада.

— Не знам това да има значение, когато една хубава девойка е свободна и няма нищо против. Баща ми неведнъж е изневерявал на майка ми — добави с горчивина. — Сигурно затова се притеснявам, че и моят съпруг може да ми изневери. Не че смятам, че е той. Господи, естествено, че не. Забрави, че изобщо съм го казала. Просто напоследък поохладняхме един към друг — продължи Робин, която имаше нужда да се разтовари. — Откакто родих Джонатан, много не се вълнувам от… нали се сещаш… секса — поясни и силно се изчерви. — Извинявай. Не знам защо ти говоря за това; сигурно ме мислиш за луда.

— Не е така — побърза да отвърне Джена, макар че беше леко шокирана. Двете с Робин почти не се познаваха.

— Толкова съм изтощена, че не мога да мисля ясно. Има дни, в които едва намирам време да си измия зъбите, а после Стийв се прибира и пита къде е вечерята, защо не съм платила сметките и какво съм правила цял ден, освен да гледам децата. Все едно да гледаш дете на две години не е работа на пълен ден! Вчера Джонатан се беше напъхал в сушилнята. Ако се беше задушил, щеше да е по моя вина. Понякога си мисля, че не съм създадена за майка. Не ме бива много.

— Майчинството е професия, и то тежка и отговорна. Преди да имам дете, не си давах сметка колко е трудно, обсебващо и притеснително. А имам само едно.

— Благодаря ти, че си толкова мила — каза Робин с признателна усмивка. — Надявам се да се опознаем. Кими и Лекси станаха толкова добри приятелки; може би и ние ще станем.

— Много ще се радвам — отвърна Джена и се почувства виновна, че не може да прояви същата откритост като Робин.

Децата се върнаха с балоните.

— Мамо, може ли да играем боулинг? — попита Кими.

— Може ли? — повтори Лекси.

Преди Джена да успее да отговори, до масата им застана Кара Линч.

— Здрасти — поздрави тя. — Извинявайте, че ви прекъсвам. Джена, надявах се да те видя тук. Имаш ли минута?

— Ами тъкмо щяхме да ходим на боулинг.

— Не се притеснявай, аз ще заведа децата — предложи Робин и стана. — И без това Джонатан няма да стои мирен и минута повече. Можеш да дойдеш, като свършиш.

Джена се поколеба; въобще не й се искаше да изпуска Лекси от очи, но боулингът беше съвсем наблизо.

— Добре, но ще стоиш с Кими и майка й — каза тя на дъщеря си.

— Добре — обеща Лекси и тръгна със семейство Купър.

Кара седна на пейката.

— Е, какво има? — попита Джена.

— Научих още за Роуз Литълтън, ако те интересува.

— Интересува ме.

— Говорих с шефа ми Бен Фарадей. Той е племенник на Роуз и ми разказа малко за семейството. Роуз имала три сестри. Тя и Марта, една от тях, не се омъжили и живели в къщата до смъртта на Марта, а после и на Роуз, година по — късно. Другите две момичета се омъжили. Корнелия била майка на Бен. Телма пък се преместила в Южна Каролина и имала няколко деца. Бен не знае къде е сега. Но онова, което може да ти се стори интересно, е, че Роуз била учителка по пиано като теб. Бен казва, че била много добра. Свирела в църквата всяка неделя. Не ти ли се вижда странно? Всъщност пианото, на което даваш уроци, е нейно.

Джена потръпна. И това ли беше съвпадение? Едва ли. Ставаше нещо, което тя не разбираше, а точно сега онова, което не разбираше, можеше да се окаже много, много опасно.

— Според Бен леля му Роуз била убедена, че е потомка на бебето Габриела, което градът спасил след корабокрушението. Явно и тя имала същия белег по рождение като Габриела, ангелското крило, което видя на завивката, сещаш ли се?

— Да — отвърна Джена. Сърцето й тупкаше силно. Значи Роуз е имала същия белег като Лекси. Изглеждаше невероятно.

— Бен ми каза също и че леля му се опитвала да научи кои са родителите на Габриела. Изглежда, информацията от оцелелите е доста неясна. Според една легенда бебето било спасено от ангел, който го занесъл на брега. В библиотеката има дневници и писма, ако те интересува.

— Наистина ме интересува — отвърна Джена. Историята на града се пресичаше с нейната!

До Кара се приближи едър, широкоплещест полицай в униформа, който сложи ръце на раменете й. Тя вдигна глава и му се усмихна.

— Здрасти, скъпи. Това е Джена Дейвис. Май не се познавате. Това е съпругът ми Колин, който е дежурен, както винаги.

— Не се познаваме официално, но аз ви видях на кея, след като спасихте момичето. То ви е длъжник.

Джена сви неловко рамене. Последното, което искаше, беше да си говори с полицай, но Колин вече се наместваше на пейката до Кара. Той целуна жена си нежно по бузата.

— Джена е прекалено скромна и се притеснява, когато хората я хвалят за смелостта — отбеляза Кара.

— Сигурна съм, че това чувство не ти е познато, скъпи — добави тя и го побутна с лакът. — Колин обича да е център на вниманието. Голям актьор е.

— Не е вярно. Много съм срамежлив — отвърна той.

Джена не му повярва и за миг. Можеше да разпознае един чаровник, свикнал да омайва жените. Макар че беше станала подозрителна към полицаите, трябваше да признае, че Колин Линч прилича повече на голям и симпатичен мечок, отколкото на заплаха за безопасността й.

— Е, харесва ли ви Ейнджълс Бей? — попита той. — Мислите ли да останете постоянно тук?

— Сигурно. Лекси — дъщеря ми — много харесва училището и приятелите си.

— Страхотно място за отглеждане на деца. И двамата с Кара израснахме тук. Запознахме се в първи клас. Спънах я на спортната площадка. Тя си ожули коляното и ме нарече идиот. Беше любов от пръв поглед.

— Ами ти си беше идиот. Освен това не беше любов от пръв поглед — възкликна жена му. — Поне до четвърти клас не можех да те понасям.

— А после станахме неразделни — завърши Колин.

— Освен когато се карахме, а то беше често. Колин е инат.

— А Кара говори прекалено много.

— В момента ти отегчаваш Джена до смърт — отбеляза тя.

— Не, не е така — възпротиви се Джена, която се забавляваше от размяната им на реплики. Не срещаше често щастливи двойки, а тези двамата направо сияеха.

— Джена се интересува от историята на къщата, в която живее — продължи Кара. — Знаеш ли нещо за жените от семейство Литълтън, които са живели там? Колин знае много за града — обърна се тя към Джена. Маниак е на тема история. А и освен това вярва в ангелите — добави и вдигна с насмешка очи към небето.

— Точно така — веднъж видях един — заяви съпругът й.

— Наистина ли? — попита Джена.

— Бях на петнайсет. Гмурках се до едни пещери близо до носа. Можеш да стигнеш до тях само в определен момент на отлива и трябва да се гмурнеш под скалите, за да проникнеш в пещерите. Замаях се и не можех да изляза. Изведнъж се появи едно момиче; на възраст изглеждаше колкото мен. Подаде ми ръка и преди да се усетя, изплувах на повърхността вътре в пещерата.

— Сигурно си имал халюцинации заради липсата на кислород — каза Кара на мъжа си.

— Беше ангел — поклати глава Колин. — Ангел с образа на жена. Тя ме спаси. Ако не ми беше показала пътя, щях да се удавя. Ако вярваш в чудеса, те се случват.

На Джена й се искаше да вярва в чудеса, обаче как би могла? Не беше видяла и следа от ангели, които да се опитват да й помогнат.

— Много интересна тема, но по-добре да тръгвам. Трябва да намеря Лекси, защото монетите за игрите са у мен — каза и се изправи. — Колин, много се радвам, че се запознахме. Хубаво е, че онзи ангел те е спасил, защото ми изглеждаш добър човек.

— Наистина съм такъв. — Той й се усмихна. — Ако има каквито и да било проблеми, звънни ми.

Колкото и да го харесваше Джена, той беше последният човек, на когото би се обадила.

— Добре — каза въпреки всичко тя и се отдалечи. При боулинга обаче нямаше и следа от Лекси, Кими и семейството й. Докато обхождаше мястото на карнавала, сърцето й биеше ускорено. Каза си да не се оставя на паниката, но вътрешният й глас крещеше, че нещо изобщо не е наред.

Най-накрая зърна Робин, която се бореше с непослушния си син и говореше доста разпалено със съпруга си.

— Къде са момичетата? — прекъсна я Джена.

Робин, изглежда, се сепна от настойчивостта й.

— Ей там — отвърна и посочи към мястото на някаква водна игра.

Джена видя конската опашка на Кими и тъкмо се канеше да въздъхне облекчено, когато установи, че Лекси я няма. Изтича при Кими и я сграбчи за лакътя.

— Къде е Лекси?

— Отиде до тоалетната.

— Оставила си я да отиде сама?

Устните на момиченцето затрепериха и тя разбра, че го е изплашила.

— Съжалявам, миличка, не се бой. Просто трябва да намеря Лекси.

— Какво има? — попита Робин, която се бе приближила до тях.

— Лекси е отишла сама до тоалетната. Трябва да я намеря — каза Джена и се втурна към обществената тоалетна в другата част на увеселителния парк. Не можеше да повярва, че дъщеря й е отишла сама; толкова пъти й беше казвала да не ходи никъде сама. Изобщо не трябваше да я оставя, дори за секунда.

Влетя в тоалетната и спря рязко, втренчена невярващо в празните кабинки. Извика отчаяно името на Лекси, гласът й отекна в циментовите стени.

Робин дотича заедно с Кими.

— Тук ли е? — попита.

— Не — отвърна Джена и усети как я обзема страх, какъвто никога досега не бе изпитвала.

— Ще я намерим. Сигурна съм, че се е върнала на игрите — каза Робин.

— Или пък е отишла да види ангелите — обади се Кими.

— Какво каза? — попита Джена, вперила очи в нея.

— Лекси иска да види ангелите. Каза, че иска да ги пита нещо.

В този момент Джена се досети къде е отишла дъщеря й.

Глава 8.

Рийд допи бирата и хвърли пластмасовата чаша в кошчето за боклук. Карнавалът беше в пълен разгар, откъм въртележката с количките се носеха щастливи писъци, децата, които играеха баскетбол и обстрелваха балони със стрелички, се смееха и ликуваха при попаденията си. Миризмата на пуканки с масло, гевречета с горчица и захарен памук не му даваха мира. Откакто беше дошъл в Ейнджъл Бей, имаше чувството, че е попаднал в платно на Норман Рокуел[1] или във филм от петдесетте години, където всичко беше прекрасно.

И на него му се искаше да бе израснал като тези деца. Нямаше да има нищо против да запази невинността си малко по-дълго. Щеше да е доволен да има двама родители, които държат на него, водят го на училище и му помагат с домашните. И той щеше да се радва баща му да го носи на рамене като онова тригодишно момченце пред него.

Отдавна обаче беше престанал да иска неща, които не можеше да има. Това не беше неговият живот. Той само минаваше оттук и колкото по-скоро си тръгнеше от този град, толкова по-добре.

Рийд обърна гръб на карнавала, прекоси паркинга и пое към надвисналите над океана скали. На около километър по-надолу покритият с цимент път преминаваше в добре отъпкана черна пътека. През последните няколко дни при скалите се беше стекъл много народ. В най-далечната точка Рийд виждаше струпани на групи хора, които очакваха появата на ангелите. Надяваше се да събере повече информация.

Нощта беше светла, с пълна луна, но океанът беше в отвратително настроение. Вълните отскачаха от скалите и образуваха фини бели пръски, които вятърът подемаше и отнасяше в лицето му, покривайки го с лека блестяща влага. Рийд нямаше слабост към плажа, но вкусът на сол във въздуха започваше да му харесва, а енергията на океана караше сърцето му да бие малко по-бързо в очакване на нещо, не знаеше какво.

Беше на около сто метра от струпалите се хора, когато на ръба на скалата видя малка самотна фигурка. Приближи се и направо не можа да повярва на очите си: беше момиченцето на Джена, Лекси. А винаги покровителствената и бдителна Джена не се виждаше. Рийд се приближи.

— Здрасти — каза тихо той, за да не я уплаши.

Лекси отскочи на около трийсетина сантиметра и той видя как очите й се изпълват със страх. За момент се уплаши, че тя може да отстъпи назад и да падне. В долната част на носа имаше саморъчно направена ограда, но тук нищо не стоеше на пътя между детето и океана.

Той вдигна успокояващо ръка.

— Всичко е наред. Аз съм онзи, който снима майка ти завчера. Спомняш ли си? Казвам се Рийд, Рийд Танер. Репортер съм. Тук съм да пиша материал за ангелите. Разбрах, че се казваш Лекси.

Детето не отговори.

— Трябва да се отдръпнеш от ръба — добави той. — Опасно е да стоиш толкова близо.

Тя не каза нищо, но стъпи встрани от носа, което го поуспокои.

— Е, къде е майка ти? Сигурно се притеснява, че си дошла тук сама. Защо не си на карнавала?

Лекси само стисна устни. Детето беше неразговорливо като майка си. Но въпреки че не проявяваше желание да говори с него, не се канеше и да си тръгва.

— Сигурно чакаш ангелите — предположи той. — И аз се надявам да ги видя.

— Мислиш ли, че ще дойдат? — попита тя с нотка на отчаяние в гласа.

— Не знам. Ти как мислиш?

— Надявам се да дойдат. Трябва да ги питам нещо. Важно е.

— Сигурно, щом си дошла тук. Майка ти не знае, че си тук, нали?

— Поисках да ме доведе, но тя отказа — отговори Лекси и отново обърна глава към океана. — Все казва, че ще дойдем някой друг път, но никога не идваме.

— За какво искаш да говориш с ангелите?

— Не мога да ти кажа — отвърна тя и скръсти ръце. Беше олицетворение на предизвикателството и ината.

Той се усмихна при мисълта колко му напомняше за него самия като дете, когато се преструваше на силен, а всъщност беше ужасно уплашен. Но Лекси имаше грижовна майка, която сигурно не беше на себе си от притеснение. Рийд искаше да върне момиченцето при нея, но подозираше, че то няма да склони току-така, а да влачи чуждо пищящо дете нямаше да изглежда добре отстрани. По-добре да поддържа разговора, докато Джена дойде, а това щеше да стане всеки момент, сигурен беше.

— Значи е тайна, така ли?

Тя кимна.

— Ще чакам тук, докато дойдат — продължи детето.

— Тогава да почакам заедно с теб, за да съм сигурен, че си добре.

Тя го изгледа.

— Те може да не дойдат, ако ти си тук.

— Е, не можеш да стоиш сама. Ангелите ще ми се ядосат, ако те оставя.

— Ангелите не обичат да говорят с възрастни, а само с малки деца. Така казва Кими.

— Кими твоя приятелка ли е?

— Веднъж видяла ангел. Загубила се в парка и не можела да намери пътя, когато се появила една дама-ангел и я завела при техните. Много ги бива да намират родители. — Лекси се обърна и го погледна внимателно. Беше недоверчива, но и любопитна. — Ще ги снимаш ли? Може да не им хареса. Мама не обича да я снимат.

— Забелязах — отвърна той с иронична усмивка. — Но не разбирам защо. Тя е много хубава. Също като теб.

— Знам, приличам на ангел. Всички казват така.

Той се усмихна по-широко. Лекси беше започнала да се отпуска и ако продължеше да я разпитва любезно, можеше дори да му каже от какво се страхуваха толкова двете с майка й. Но да използва едно дете, за да се сдобие с информация, не беше много достойно. Освен това въпросите можеха да отключат някакъв травмиращ спомен. Очевидно Джена и Лекси бяха в беда и се криеха от някого. Можеше да си представи няколко сценария и повечето от тях сочеха към баща или съпруг насилник. Нямаше представа какво знаеше или не знаеше Лекси, но любопитството му нарастваше с всяка изминала минута. Може би щеше да е в състояние да им помогне — нали затова се беше захванал с новинарството. Само че Джена не искаше помощта му. Помоли го да не се меси в живота й.

— Ти имаш ли дете? — попита любопитно Лекси.

— Не — поклати глава той. — Защо?

— А искаш ли да имаш?

— Не знам. Май са доста трудни. Бягат, когато не трябва.

Тя се замисли намръщено над думите му. Беше умна и имаше свое мнение.

— Наложи се да дойда. Важно е.

— Какво искаш да питаш ангелите?

— Не мога да кажа. Не трябва да говоря с непознати — сети се тя, макар и твърде късно. — Трябва да си тръгнеш.

— Не става. И аз искам да питам ангелите някои неща.

Той седна на земята на два-три метра от Лекси и протегна крака. След малко и тя седна, като внимаваше да стои на разстояние.

— Какво искаш да ги питаш? — поиска да знае тя.

— От какво са направени крилата им и колко високо могат да летят.

— Ама че глупави въпроси. Крилете на ангелите са от облаци. И могат да стигнат чак до небето. Ти нищо ли не знаеш?

Той се усмихна на себе си.

— Всъщност не знам много. Доста си умна за дете на… на колко си — на десет, на единайсет?

— На седем. Мислиш ли, че ангелите са като Дядо Коледа? Той нали не дава подаръци, ако не си бил послушен. Дали и ангелите няма да искат да говорят с теб, ако си непослушен?

— Не мисля, че става така — каза бавно Рийд, който усещаше, че тя има нужда да я успокоят. — Ти направила ли си нещо лошо?

Тя кимна; очите й го гледаха сериозно.

— Не си отидох в стаята, когато трябваше. — Устните й затрепериха и тя извърна глава. — Твоят татко удрял ли е някога майка ти?

Тялото му се скова.

— Баща ми си е тръгнал, когато съм бил още бебе. Не го познавам. Но знам, че е лошо да удряш някого, все едно кой си. Особено за мъж да удари жена.

— Дори другият да е лош?

— Във всички случаи — каза твърдо той.

— Но понякога се случва татковците да са болни и случайно да ударят някого.

— Лекси, някой наранявал ли е майка ти? Баща ти ли беше? — Рийд знаеше, че я притиска, но ако някой бе наранил това момиченце и майка му, той искаше да се увери, че няма да се повтори.

Лекси явно искаше да му отговори, но по пътеката се зададоха няколко души, затова тя притисна колене до гърдите си и ги обви с ръце.

— Кими казва, че ангелите виждат всичко, което става по света — каза, когато хората отминаха. — Когато си самотен, могат да поговорят с теб. Ако си наранен, могат да ти помогнат да се почувстваш по-добре. И понякога могат да намерят някой човек.

— Това ли искаш от тях — да намерят някого?

— Мислиш ли, че наистина могат? — попита тя, без да откъсва очи от неговите.

— Кого искаш да намерят?

Лекси тъкмо се канеше да отговори, когато чуха неудържимия, панически вик на Джена.

Лекси стана от земята, Рийд също — знаеше, че Джена няма да се зарадва да го види с дъщеря си.

След миг Джена се втурна към тях и сграбчи Лекси в обятията си.

— Лекси, изплаши ме до смърт — каза тя и притисна момиченцето към себе си.

— Съжалявам. Исках да видя ангелите — отвърна детето.

— Те не са тук — каза майка й и погледна вбесено Рийд. — Вие ли я доведохте?

— Не. Просто минавах наблизо и я видях. Не я върнах, за да не я уплаша. Реших, че ще дойдете всеки момент. И наистина дойдохте. Както и половината град.

Джена погледна множеството, което я беше последвало.

— О, боже! — промълви тя, после извика: — Тя е добре. Благодаря ви. Всичко е наред.

— Много съжалявам, че не я наглеждах достатъчно — каза една жена с измъчен вид, дете на ръце и друго, застанало до нея.

— Робин, всичко е наред. Вината не е твоя. Лекси, извини се на госпожа Купър за това, че избяга.

— Извинете — измънка детето с наведена глава, като подритваше с крак.

— Няма проблем, Лекси. Просто много ни изплаши — каза Робин. — Хайде вече да си вървим вкъщи — добави тя, като погледна с любопитство Рийд, а после се обърна отново към Джена: — Искаш ли да се прибереш с нас?

— Идвам след няколко минути.

— Сигурна ли си? Познаваш ли го? — попита тя по-тихо, но Рийд я чу.

— Той е репортер — отвърна Джена. — Срещали сме се няколко пъти. Благодаря ти за загрижеността, всичко е наред.

— Още се чувствам ужасно виновна. Не трябваше въобще да изпускам момичетата от очи. Ако нещо се беше случило, нямаше да си го простя.

— Нищо не се случи, а и вината е на Лекси, не твоя. Лекси, кажи „Чао“ на Кими.

Лекси се подчини, а Кими й помаха тъжно, докато майка й я дърпаше да си вървят.

— Обичате спокойствието, а все се превръщате в център на вниманието — каза Рийд, когато останаха сами.

— Лекси, как се оказа тук? Той ли те доведе? — попита Джена дъщеря си.

— Дойдох сама — поклати глава тя.

— Нали ви казах — обади се репортерът.

— Защо все се появявате там, където сме и ние? — попита тя.

— Джена, градът е малък. Отивах при онези, които чакаха ангелите — обясни той и посочи с глава към хората, които се бяха събрали на носа.

— Е, да не ви задържаме. Отиваме си вкъщи.

— Не — отвърна Лекси и тропна непреклонно с крак. — Трябва да изчакам да се появят ангелите.

— Лекси, недей да спориш с мен.

Рийд очакваше Джена да й каже, че ангели не съществуват, че това е само приказка. Тя обаче не каза нищо, а в очите й се виждаше, че води битка със себе си.

— Лекси, сега не му е нито мястото, нито времето. Ще дойдем друг път.

— Няма да си тръгна — заяви детето.

Рийд виждаше, че Джена не може да реши дали да направи сцена пред него, или да остави Лекси да надделее.

— И тя е инат като вас — каза Рийд, а после посочи към хоризонта. — Задава се мъгла. Скоро ще стигне дотук.

Джена хвърли поглед през рамо и отново се обърна към него.

— Така е — потвърди, а после каза на дъщеря си: — Можем да изчакаме няколко минути, но щом се спусне мъглата, няма да можем да видим ангелите. Ще трябва да опитаме друг ден.

— Дано да побързат — каза Лекси, после измъкна ръката си от тази на Джена и застана на около метър от нея, с поглед, вперен в океана.

— Не се приближавай повече до ръба — предупреди я майка й.

Момиченцето се спусна малко по-надолу, но не прекалено.

— Какво ви каза тя? — попита го тихо Джена.

— Разкри ми всичките ви тайни.

В очите й проблесна страх, но тя бързо го прикри.

— Не е вярно.

— Не, не е — съгласи се той. — Но ми каза, че търси някого. Мисли, че ангелите могат да й помогнат да го намери. — Замълча, чудейки се дали Джена ще допълни информацията, но тя естествено не го направи. — Предполагам, че щом иска да говори с ангел и баща й е мъртъв, значи е свързано с него — продължи Рийд и се приближи до нея. Чу как тя си поема бързо въздух, как се скова от близостта му, но не се отдръпна. — Той не е мъртъв, нали, Джена?

— Естествено, че е мъртъв — реагира веднага тя. — Затова Лекси търси ангели.

Тя извърна глава, сякаш се боеше, че той ще прочете нещо в очите й.

— Не ви вярвам — каза тихо той. — Мисля, че той е наранил вас, а може би и Лекси, затова се криете в Ейнджълс Бей.

— По-добре се придържайте към историята, за която трябва да пишете.

— А вие по-добре отидете в полицията. Искайте да ви помогнат.

— Нямам нужда от ничия помощ. Двете с Лекси не се крием. Ние… ние скърбим за него. Лекси иска да види ангели, защото… защото има нужда да вярва, че раят съществува и че човекът, когото обичаше повече от всичко, е добре.

— Същият, когото сте обичали и вие ли? — не може да се сдържи той.

— Да, човекът, когото много, много обичах — изрече тя, като го гледаше право в очите.

Думите й го нараниха. Та той почти не я познаваше; нямаше право да се вълнува кого е обичала и колко. Може би съпругът й не беше жив, може би не от него се страхуваше Джена; но той знаеше, че тя се крие. Прекалено се плашеше.

— Странно нещо е скръбта — отбеляза той. — Не те плаши, а те прави смел, защото най-лошото вече е станало. Когато загубиш някого, когото не можеш да върнеш, вече не те е грижа какво може да ти се случи. Но вие не се държите така. Държите се като човек, който е ужасно уплашен да не загуби нещо и се бори с всички сили да остане жив. — Замълча за момент. — А може и да имате кого да губите — Лекси. Тя ме попита дали е редно мъж да удари жена, баща да удари майката на детето си.

— Не ви е питала това — рече Джена и очите й се изпълниха със страх.

— Напротив. Удрял ли ви е съпругът ви? — В ума му се оформи нова картина. — Джена, вие отвърнахте ли на удара? Затова ли бягате? Защото полицията ви преследва?

— Никого не съм убила. Ама че въображение! Трябва да пишете романи.

— Може и да греша, но вие лъжете за нещо. Залагам си живота, че бягате от нещо.

— Само че залогът няма да бъде вашият живот. Просто ни оставете на мира. Моля ви.

Джена се отдръпна от него и отиде при Лекси. Опита се да прегърне момиченцето, но то избута ръката й и се поотдалечи. Джена обви ръце около себе си — позата й беше почти същата като на дъщеря й. Докато ги гледаше да се взират в нощта, Рийд си каза, че това са може би две от най-самотните души на света.

Всъщност три…

Той остана така няколко дълги минути в очакване мъглата да се спусне над скалата, Лекси и Джена да се обърнат и да си тръгнат, краката му да се размърдат — само дето не можеше да направи стъпка нито напред, нито назад. Беше уловен в чистилището, в място, където вече не знаеше кой е, какво да направи или какво би трябвало да иска.

През целия си живот се бе концентрирал върху едно нещо, върху една цел, а после край. Вече не беше дръзкият репортер, който разкриваше сензации, но и нямаше да се задоволи с това, да пише лековати материалчета за някакъв таблоид. Досега смяташе, че може да работи само за пари, че може все така да не му пука за нищо.

Само че заради тази жена и това момиченце не му беше все едно; заради тях му се искаше да е старият Рийд Танер. Можеше ли да върне миналото, дори наистина да го желаеше? И дали го желаеше в крайна сметка?

— Лекси, трябва да си вървим — прекъсна мислите му Джена.

— Мъглата още не се е спуснала — отвърна тя.

— Късно е. Ще дойдем, друг път.

— Все така казваш, но не идваме.

— Лекси — обърна се отново към нея Джена и се опита да хване ръката й, но детето се дръпна рязко.

— Остави ме на мира — извика. — Не искам да идвам с теб. Това не е вкъщи и не искам да играя на глупавите ти игри. Повече не искам да се преструвам. Искам мама! — заяви Лекси и избухна в плач.

Рийд ги изгледа стреснато. Лекси искаше майка си?

Джена грабна ридаещото дете в ръце и побягна. Той беше твърде смаян, за да я спре.

Значи Джена не беше майка на Лекси? Коя тогава беше, по дяволите?

[1] Норман Рокуел — американски художник и илюстратор от XX век, известен с творбите си, отразяващи ежедневни сцени от американската култура. — Б.пр. ↑

Глава 9.

Джена знаеше, че Рийд ще я последва; изненада се, че дойде до къщата едва след час. Изкушаваше се да стегне куфарите, да се качат на колата и да заминат веднага щом се прибраха вкъщи, но Лекси беше разстроена и изтощена и след като плака дълго, заспа. В бялата си нощница и със златистата коса, разпиляна като ореол по възглавницата, приличаше на миниатюрен ангел. Клепачите й бяха подпухнали, а бузите — зачервени. Всъщност беше един много тъжен малък ангел, но Джена не знаеше как да промени това.

Решителното почукване на входната врата се повтори. Джена затвори вратата на стаята на Лекси и отиде в дневната. Погледна през шпионката и с облекчение видя, че Рийд е сам. Поне не беше извикал ченгетата.

Отвори вратата и отстъпи назад.

Той мълчаливо влезе.

Двамата се гледаха в продължение на една дълга, безмълвна минута.

— Защо се забавихте толкова? — попита накрая тя. — В полицията ли ходихте?

— Трябваше ли? — предизвика я той.

— Не.

— Коя сте вие? — попита я, без да откъсва очи от нейните.

— Знаете ли вече отговора на този въпрос? Наистина ли сте в града, за да търсите ангели, или са ви изпратили да ме откриете?

— Преследва ли ви някой?

— Да. Човек, който иска да нарани мен и Лекси.

— Който и да е той, аз не работя за него.

— Ще ми се да го вярвам. Само че се обадих в списание „Спотлайт“ и рецепционистката въобще не беше чувала за вас.

— Защото дори не съм стъпвал в сградата. Работя на свободна практика. Но не съм дошъл тук да говорим за мен и вие го знаете. — Изгледа я изпитателно. — Вие не сте майка на Лекси, нали?

Тя си пое дълбоко въздух, после го изпусна.

— Може би трябва да питам полицията — каза той, когато тя не отговори, и се запъти към вратата.

— Почакайте. — Налагаше се да му каже част от истината. — Добре. Не съм й майка.

Рийд се обърна към нея:

— Продължавайте.

— По-добре седнете — отвърна тя. Трябваше да накара Рийд Танер да пази тайната й, а това щеше да отнеме повече от минута.

Джена отиде в дневната и седна в един фотьойл. Рийд се настани на дивана, без да откъсва очи от лицето й. Никога не беше виждала такъв дълбок и пронизващ поглед като неговия и това я разтърси още повече. Тя се вгледа в дървения под и се опита да събере мислите си.

— Отвлекли ли сте Лекси?

Тя вдигна изумено глава.

— Боже мой, не! Как можахте да си го помислите?

— Тя каза, че е уморена да се преструва, че сте й майка, и иска да си отиде вкъщи.

— Аз съм й леля. Лекси е дете на сестра ми. На по-голямата ми сестра Кели.

— А Кели къде е?

Джена си пое въздух, за да събере сили.

— Мъртва е — отвърна. — Умря преди малко повече от два месеца.

Произнасянето на думите само направи този факт още по-ужасяващо реален. В стремежа си да защити Лекси не беше отделила и една минута да скърби, а и сега не можеше да си го позволи. Трябваше да остане нащрек.

— Каква е причината за това преструване? Защо сте казали на едно седемгодишно дете да поддържа тази заблуда?

— Сложно е.

— Ако ми кажете истината, може да съм в състояние да ви помогна.

— А може и да решите, че не искате.

Той наклони глава и се замисли.

— Нека преценя.

— Не мога да ви кажа всичко. Мога да ви кажа обаче, че сестра ми беше красива, мила и добра. Беше убита и онзи, който я уби, ще убие и мен, и Лекси, ако ни намери.

— Защо?

— Не мога да ви дам подробности.

Рийд поклати глава.

— Защо не отидете в полицията и не поискате да ви защитят? Щом сестра ви е била убита, сигурно издирват убиеца й.

— Само че не търсят където трябва. Насочили са ги по грешна следа.

— Убиецът ли ги е насочил?

— Да.

Интелигентността и проницателността в погледа на Рийд я притесниха. Беше умен. Ако му предоставеше достатъчно парчета от пъзела, щеше да го нареди, а тя не можеше да позволи това.

— Къде смята полицията, че е Лекси?

— Не съм сигурна.

— Знам, че имате предвид бащата на Лекси. Той е убиецът, нали? Тя вече намекна, че е видяла как баща й удря майка й. Не е трудно човек да се досети, че насилието е ескалирало.

— Лекси наистина ли ви го каза? — шокира се Джена.

— До известна степен. Така ли е станало? Мъжът на сестра ви ли я е убил?

— Изглежда, никой не мисли така — отвърна тя и замълча за момент. — Не знам какво точно си спомня Лекси, тя никога не говори за това. Не мога да повярвам, че ви е казала такова нещо. Тя не ви познава.

— Добър слушател съм. Джена, хайде, кажете ми името му.

Тя прехапа устна, за да не каже прекалено много. Рийд наистина беше добър слушател. Топлият му поглед я подканяше да му каже всичко, но тя имаше твърде много за губене.

— Не мога. Колкото повече знаете, на толкова по-голяма опасност излагате Лекси.

— Може би я предпазвам — възрази той. — Нямам потвърждение на думите ви. Може да сте отвлекли Лекси от супермаркета или от двора на училището, да сте си измислили тази история и да сте я накарали да се преструва на ваша дъщеря, да сте й казали, че баща й е убил майка й.

— Няма нищо такова — каза бързо тя. — Наистина съм й леля. Трябва да ми повярвате.

Теориите му я притесниха, а мисълта какво може да предприеме той направо я ужасяваше.

Рийд не беше убеден в думите й.

— Не знам на какво да вярвам.

— Виждали сте ни заедно с Лекси. Знаете, че я обичам и че бих сторила всичко за нея — каза пламенно тя, опитвайки се отчаяно да го убеди. — Не съм я наранила по никакъв начин; напротив, закрилям я. Пък и това не е ваша работа. Не сте ченге, а репортер, който би трябвало да пише материал за ангелите. — Изведнъж всичко й се изясни: — Ами да! Вие търсите нещо по-голямо и сте решили, че ще е това! Ето защо толкова се интересувате от мен и Лекси.

— Може би отчасти — съгласи се той.

Признанието му сякаш я опари.

— Как смеете да се месите в моите работи? Само това ми трябва — някой да ми оказва натиск.

— Тук не става дума за това, кое ви трябва, а за истината.

— Истината? Истината е, че момиченцето, което иска ангелите да върнат майка му, е в опасност. А вниманието на медиите само ще увеличи опасността.

— Пак ви казвам, не разполагам с друго, освен с вашата версия.

— Не е версия!

Хладното му, спокойно държание я подлудяваше. Той нямаше представа какъв е залогът. За него това беше просто материал, а за нея — въпрос на живот и смърт.

— Трябва да се откажете — заяви направо тя. — Понякога истината може да навреди на неподходящия човек.

— Лъжите също нараняват хората — каза безмилостно той. — Както и маските, преструвките и предателствата. Няма да сте първият човек, който ми дава фалшива версия и се мъчи да ме убеди със сериозните си, тъжни очи, когато всъщност лъже.

В гласа му имаше горчивина и озлобление. Джена отново усети онази мрачна сила, която бе забелязала у него по-рано.

— За какво говорите?

— Няма значение — отвърна той и рязко стана.

Тя скочи на крака, без да знае какво да прави, какво да поиска от него. Сложи ръка на рамото му.

— Не го правете. Моля ви.

— Какво да не правя?

— Не казвайте на никого, че не съм майка на Лекси. Не ме използвайте, за да постигнете сензация. Просто ме оставете на мира и забравете какво ви е казала Лекси днес. Вървете си. Моля ви!

В продължение на един дълъг миг той я гледа, но вместо да се отдалечи, пристъпи по-близо до нея. Очите му бяха изпълнени със сенки и тя нямаше представа какво си мисли.

— Иска ми се да можех да си тръгна — каза Рийд накрая. — През последния един час се мъчех да убедя себе си да не идвам тук. Отказах се да пиша по трудни теми преди близо година. Реших, че съм приключил с това да ровя в живота на хората; че вече не ми пука за истината. И тогава срещнах вас — една жена, която скочи в океана, за да спаси живота на една непозната, като така не само рискува собствения си, ами и опазването на тайните си. — Той поклати глава. — Мислех, че мога да ви оставя с Лекси и да се престоря, че каквото и да става, то не е моя грижа, но се оказва, че не мога.

Той протегна ръка и прокара пръст по бузата й. Тази интимна ласка я накара да затаи дъх. Нещата изведнъж станаха много лични.

— Но това няма нищо общо с амбицията ми на журналист — продължи той. — Не мога да спра да мисля за вас. Нямам представа коя сте вие — изтънчена лъжкиня или отчаяна жена в ужасна беда.

Пръстът му се отмести към устните й, а после пое в шепа брадичката й и повдигна лицето й. Кръвта й закипя. Зърната на гърдите й се втвърдиха. Тялото й потръпна от неочаквано и безразсъдно желание. Тя прехапа долната си устна — знаеше, че трябва да се отдръпне, защото между тях не можеше да има нищо. Но когато погледът му се спусна към устните й, те потръпнаха в очакване. Той сведе глава много бавно, така че Джена имаше предостатъчно време да се отдръпне, но тя не можа да направи и крачка.

Искаше да почувства устните му върху своите. Искаше да я прегърне със силните си ръце и да я притисне към твърдото си тяло. Искаше да се изгуби в него само за минута… минута, в която нямаше да е нужно да бъде силна, да бъде яростен защитник.

Тя изви глава и разтвори устни. Езикът му се плъзна в устата й и се преплете с нейния. Ръцете му се спуснаха на кръста й и той я притегли към себе си. Джена притисна гърди към неговите и искрата, която бе припламнала при първата им среща, сега се превърна в диво желание.

Никога не бе изпитвала такава нужда, такава страст. Прокара ръце под ризата му и почувства силните му мускули, горещата му кожа. Искаше да смъкне дрехите си, а после и тези на Рийд. Искаше да прави любов с него. Беше глупаво, безразсъдно и опасно. Невъзможно.

В крайна сметка Рийд беше този, който се дръпна. Задъхан, той се вгледа в нея. Пръстите му изгаряха кожата й между ризата и дънките. Сякаш искаше да я пусне, но не можеше. Тя се чувстваше по същия начин. Рийд беше неподходящият мъж в неподходящия момент. Не можеше да го допусне в живота си.

— Пусни ме — прошепна тя.

— Опитвам се — отвърна дрезгаво той. — Какво, по дяволите, беше това?

— Лудост.

Джена бавно свали ръцете му от тялото си.

— Не трябваше да се случва. Обикновено не съм така импулсивна.

— А сега защо се случи?

— Привличаш ме — призна тя. — Не искам да е така.

— И аз не съм във възторг.

Двамата млъкнаха, после Джена си пое дълбоко дъх.

— И сега какво? Какво ще правиш?

Рийд се вгледа в нея. Тя не знаеше какво си мисли той, но с всеки миг погледът му ставаше по-хладен.

— Да не мислеше, че ще застана на твоя страна, защото си ме целувала? Че ще спра да те разпитвам? Че няма да отида в полицията? Това поредният ти ход ли беше, все едно каква игра играеш?

Думите му я вбесиха.

— Никаква игра не играя — извика тя. — Може би аз трябва да ти задам същия въпрос. Да не мислеше, че като ме целунеш, ще поискам да ти разкажа историята си? Да не мислеше, че така ще стигнеш до най-мрачните ми тайни?

Рийд не отговори; дишането му беше учестено като пулса й. После той се завъртя рязко и излезе.

Джена остана неподвижна в продължение на минута. Какво щеше да направи той сега? Щеше ли да отиде в полицията? Щеше ли да започне да рови в живота й? Или щеше да забрави за всичко? Едва се сдържа да не се спусне след него. Не можеше да излезе, защото Лекси спеше в леглото си.

Джена се отпусна на канапето и докосна устните си. Не й беше достатъчно да вкуси Рийд веднъж. Не си спомняше кога за последен път си е губила така ума, кога едно докосване или целувка са й оказвали такова въздействие. И то от мъж, на когото нямаше доверие, който също не й вярваше. Ама че глупава и необмислена постъпка. Трябваше да оправи нещата, но как? Рийд беше като куче, намерило кокал. Нямаше да се откаже.

Мина й през ума, че може би не иска той да се откаже. Можеше пък и да й помогне. Но инструкциите на Кели бяха съвсем ясни. Сестра й я беше помолила да не казва на никого, да не се доверява никому, да не вярва в ничие приятелство. Кели знаеше с какво си има работа. Джена обаче още не знаеше. Знаеше само, че трябва да направи онова, което бе поискала от нея сестра й.

Тя вдигна изненадано очи, когато Лекси влезе безшумно в стаята, като търкаше сънено очи.

— Ей, защо си станала?

— Жадна съм — отвърна детето и се покатери в скута й.

— Ще ти донеса вода — каза Джена. Беше благодарна, че Лекси не влезе в стаята няколко минути по-рано. — Какво ще кажеш да се върнеш в леглото, а аз да ти я донеса?

Лекси се поколеба, устните й затрепериха.

— Съжалявам, че казах истината.

— Знам, миличка. — Джена въздъхна. Колко ли объркано беше детето, щом се чувстваше виновно, че е казало истината? Но беше живо. В безопасност. За момента само това имаше значение.

— Може господин Танер да не каже на никого — предположи Лекси.

— Може — отвърна Джена, после прибра косата й зад ухото.

— Мама ми липсва — каза тъжно детето.

Джена почувства остра болка.

— И на мен.

— Исках да питам ангелите дали мама е добре, дали не може да дойде с тях някой път, за да ни види. Небето е много далече.

— Да, така е. — Джена я прегърна. — Но тя те вижда където и да отидеш и винаги ще те обича. Когато те гледа от небето, ще иска да види как играеш с приятелчетата си, как учиш нови неща в училище, какъв прекрасен живот имаш. Ще иска да види как се смееш и се забавляваш. Миличка, това иска тя за теб.

Джена едва съумяваше да изрече думите, докато си мислеше колко моменти ще пропусне сестра й: как Лекси си купува първия сутиен, първата й целувка, първия път, когато разбиват сърцето й. Кели нямаше да види как дъщеря й завършва гимназия и университет. Нямаше да присъства на сватбата й, нямаше да може да подържи внучето си, нямаше да споделя живота й. Беше така ужасно несправедливо. Кели трябваше да е жива. Лекси трябваше все още да има майка. Това положение беше сбъркано, ужасно сбъркано.

— Ако се усмихвам, мама може да реши, че не ми липсва — каза тревожно детето.

В гърлото на Джена заседна буца.

— Миличка, тя иска да си щастлива. Иска да вижда усмивки, а не сълзи.

— Не ми се усмихва.

— Знам — прошепна леля й.

Долната устна на Лекси затрепери.

— Просто искам да видя мама още веднъж. Искам да й кажа, че съжалявам, че не я послушах и не си останах в стаята.

— О, Лекси, тя не ти се сърди.

— Но аз не се сбогувах с нея. Не й казах, че я обичам. — Лекси я погледна, със сериозни очи. — Тя не знае. Отиде на небето, без да знае.

Джена се почувства ужасно. И тя не се беше сбогувала със сестра си. Не й беше казала, че я обича, че съжалява за годините на отчуждение, за яда; че се чувства виновна, загдето не си е дала сметка, се животът й се разпада.

Защо не прояви повече съпричастност? Защо не бе излязла от границите на своя свят и не се бе обадила на сестра си? Защо не бе видяла знаците, не бе забелязала, че сестра й страда? Само да можеше да върне времето, щеше да промени толкова много неща.

Но връщане назад нямаше. Като гледаше сега Лекси, която беше копие на майка си, разбра, че можеше само да й даде грижите, обичта, посвещаването и сигурността, които искаше за нея Кели.

— Миличка, майка ти знае всичко, което си мислиш. Знае, че я обичаш, че съжаляваш, че не си се сбогувала с нея. Тя не иска да си тъжна. — Постави ръка върху гърдите на Лекси. — Майка ти е тук, в сърцето ти, и винаги ще бъде с теб. Щом ти се прииска да я видиш, само затвори очи и готово.

Лекси затвори очи.

— Наистина я виждам — прошепна след миг. — Усмихва се.

Джена избърса сълзите си. Ако сега рухнеше, можеше да не успее да продължи. А поне това знаеше със сигурност — трябва да продължи.

Рийд изпи два последователни шота текила и си поръча трети. На телевизора над бара вървеше мачът между „Джайънтс“ и „Доджърс“, но той не му обръщаше внимание. Мислеше за Джена и се чудеше какво, по дяволите, да прави с нея. Искаше му се да се върне в къщата и да довършат онова, което бяха започнали. Отдавна не се беше чувствал така неспокоен и извън равновесие. Не знаеше какво да прави със смесицата от похот и адреналин, която течеше във вените му. Би избрал секса, но сексът с Джена само щеше да усложни нещата. Трябваше да помисли, да прецени фактите.

Допускаше, че казаното от Джена може да е лъжа, но вътрешният глас му подсказваше, че е била честна за малкото подробности, които му даде. С тях той можеше да запълни липсващите части на пъзела. Тя и детето бягаха от някого, вероятно от бащата на Лекси. Според Джена полицията търсеше не онзи, когото трябва. Ако извършителят беше бащата, значи той имаше отлично алиби или достатъчно власт, за да промени посоката на разследването, защото когато съпругата умреше при съмнителни обстоятелства, полицията винаги се насочваше към съпруга.

Въпросът обаче беше какво да прави той.

Можеше да разбере коя точно е Джена и кои са родителите на Лекси; имаше контакти в полицията. По дяволите, можеше да отиде в местното управление и да им заяви, че има основания да смята, че Лекси не е дъщеря на Джена. Ако напишеше силен материал, кариерата му отново щеше да потръгне.

Само дето така можеше да причини смъртта на Лекси, а и на Джена. Преди да намеси полицията, трябваше да разбере повече за положението им. Вече бе допуснал една грешка, като целуна Джена. Господи, колко пламенно му отвърна тя. Той не очакваше това. Явно под спокойната фасада се криеше емоционална и страстна жена. Трябваше да се досети, че в нея гори такъв огън. Музиката й направо го беше разтърсила — защо не беше предугадил, че и целувката й ще има същия ефект? Защо не си беше дал сметка, че вкусеше ли я, докоснеше ли я веднъж, щеше да поиска да я съблече, да я заведе в леглото и никога да не става оттам?

Само че Джена беше уплашена и искаше да го привлече на своя страна. Кой знаеше какви бяха мотивите й за целувката? За жена, която казваше, че се бои от него, беше преодоляла страха си доста бързо. Не му се искаше да вярва, че страстта й е била преструвка, но как можеше да й има доверие? По-лесно беше винаги да очакваш най-лошото и така никога да не бъдеш изненадан, отколкото да се надяваш на най-доброто и да се разочароваш.

Барманът Майкъл Мъри сложи шота пред него.

— Да донеса ли бутилката? — попита с провлачен глас и многозначителен поглед.

Рийд беше разговарял с него за това-онова, защото знаеше, че барманите в малките градчета са извор на информация, особено пък ако принадлежат към най-бележитото семейство в града.

— Може — отвърна той и изпи на един дъх парещото питие.

— Трябва да е заради жена — каза ухилено Майкъл, после му наля още едно и го постави пред него. — Последния път, когато скъсах с приятелката, се напих така, че за два дни си изповръщах червата. Не си струва, приятел, казвам ти.

— Благодаря за съвета — отвърна Рийд, вперил поглед в четвъртия шот.

— Е, коя е?

— Една беля — каза Рийд.

— Не са ли всичките такива?

— Прав си — съгласи се той и обърна четвъртия шот.

Майкъл отиде да обслужи друг клиент. Заведението беше претъпкано и имаше място само за правостоящи. Фестивалът беше свършил и действието до голяма степен се бе пренесло в бара на Мъри.

— Изглеждаш ми самотен — каза една жена и седна до него.

Носеше блуза с дълбоко деколте, а косата й беше светлоруса. Изглеждаше малко над трийсетте и съдейки по усмивката, която му отправи, явно си търсеше компания за нощта. Притежаваше онзи тип хубост на слабите, крехки жени, които човек срещаше по баровете. Напомняше му на майка му, но едва ли щеше да се зарадва, ако й го кажеше.

— Какво ще кажеш да ми купиш едно питие? — попита тя.

Рийд тъкмо се канеше да се съгласи, когато в главата му прозвуча гласът на Алисън: „Рийд, тя не е достойна за теб. Все се захващаш с жени, които не търсят кой знае какво у теб. Ти заслужаваш повече. Стига се продава толкова евтино. Стига си вървял след лесното. Ти знаеш какво наистина искаш и това не е тя.“

Той тръсна глава, за да прогони гласа на Алисън. Явно текилата му бе дошла в повече. Тогава обаче зърна една жена, седнала в далечния край на бара. Беше в сянка, но въпреки това той видя, че има червена коса и загатната многозначителна усмивка. Той се напрегна. Тя обърна лице към светлината и за момент той реши, че е Алисън. Последния ден, когато я видя, носеше същата черна рокля. Поднесе медальона към устните си и целуна златното сърце на него. Беше й дал висулката, когато тя роди Камерън.

Зашеметен, Рийд се изправи. Сигурно беше илюзия, но тя изглеждаше толкова истинска, пълна с живот и енергия. Съвсем не такава, каквато я бе видял последния път — с изстинало тяло и бледа, обезкървена кожа.

— Къде отиваш? — попита жената до него. — Мислех, че ще се поопознаем.

Рийд не отговори; имаше една-едничка цел. Някой му препречваше пътя и той го изблъска встрани, решен да се добере до другата част на бара. Стори му се, че Алисън се изплъзва.

— Ей, по-леко — рече един мъж.

— Махни се от пътя ми — каза рязко Рийд.

— Що за обноски! — отвърна мъжът и от устата му се понесе силен дъх на уиски.

Рийд се опита да го заобиколи, но мъжът го сграбчи за ръката. Рийд се отскубна, при което залитна и се удари в някой друг. Онзи го блъсна назад и тогава залетяха юмруци. Удариха го в лицето и от носа му шурна кръв.

— Мамка му! — изрева и отвърна на удара.

Цялата болка, насъбрала се през изминалата година, излезе на повърхността и поиска да бъде пусната на свобода. Рийд изпита облекчение да удари някого, начин, да освободи гнева си. Вече не се бореше само да стигне до другия край на бара, а да си върне някогашния живот. И усещането беше адски хубаво.

Джо Силвейра изгледа окървавените и изранени лица на тримата мъже, които седяха в килията в ареста. Двамата от неговите полицаи — Колин Линч и Хенри Маркъм — бяха довели участниците в боя в управлението. Джо ги беше оставил да постоят в килията един час, но вече му се искаше да си ходи. Като за сбиване в бар това беше доста кротко. Беше преустановено в самото начало и щетите в заведението бяха минимални.

Джо позна двамата братя Харлан — Роджър и Бил, които държаха местната железария. Третият беше ново лице — репортер на име Рийд Танер, който явно беше дошъл в града, за да пише за ангелите.

Обикновено Джо не се занимаваше с петъчните сбивания в баровете. Оставяше това на подчинените си, но днес ги изпрати да си ходят. Те имаха жени и семейства, а той не, поне не в града, затова реши да поработи до късно. Самотният му начин на живот започваше да му се отразява. Харесваше къщата, града, работата си, но в личния му живот имаше огромна празнина. Рейчъл му липсваше. Липсваше му това, да спи с нея, да говори с нея, дори да я слуша как говори за проклетата си работа. Само че той беше тук, а тя не, и Джо не знаеше кога ще се промени това.

— Началник, той е виновен — каза Роджър Харлан и посочи Танер. — Той ме удари пръв.

Репортерът не си направи труда да спори с него, но той така или иначе не беше казал кой знае какво в своя защита, откакто го доведоха.

— Точно така, а мен почти ме събори на земята, по дяволите! — подкрепи Бил брат си, като заваляше думите.

— Вие имате ли нещо да кажете? — обърна се Джо към Рийд.

— Не.

— Страхотно.

Силвейра се замисли какво да предприеме. Откакто майка им почина преди месец, братята Харлан прекаляваха с пиенето. Той подозираше, че те са започнали боя, защото Роджър беше сприхав, особено след няколко питиета.

— Един от вас е ударил с лакът в лицето един от хората ми — заяви Джо. — Посегателството срещу полицай е сериозно престъпление.

Роджър се намръщи и рече:

— Това беше инцидент. Не бих ударил Колин нарочно; той ми е като брат. Знаете, че сме израснали заедно.

Джо наистина го знаеше. Знаеше и че Колин не желае да повдига обвинение срещу човек, с когото ходеше на риболов. Останалите също, изглежда, не бяха склонни да внасят оплакване един срещу друг, а това много улесняваше работата му.

— Добре. Ето какво ще направим. Всички ще заплатите щетите в бара, а на полицаите, които патрулират на плажа, ще им дойдат добре няколко доброволци за неделното разчистване след края на фестивала. Очаквам да ви видя там и тримата.

Те кимнаха.

— Добре. Сега само някой от вас да се изхрачи на улицата, ще върна задниците ви тук и ще ви повдигна какви ли не обвинения. — Той отвори вратата. — Роджър, Бил, жените ви чакат отпред. Вървете си вкъщи и не се забърквайте в проблеми.

Двамата братя излязоха. Когато Рийд се изправи, Джо застана пред него.

— Защо не останете за минута? — попита полицаят.

Репортерът го изгледа сурово.

— Гостите на града се радват на специално отношение, така ли, началник?

— Не, само искам да си поговорим малко — отвърна Джо. — Какво прави тук един бивш амбициозен репортер на „Уошингтън Ди Си Джърнъл“?

— Написал си си домашното.

— Държа да знам кой какъв е в града. Имаш репутацията на човек, който създава неприятности. Заради последния ти материал са те уволнили.

— Всъщност сам напуснах. Освен това не си търся проблеми, а само ангели — като всички останали.

— Видя ли такива в бара на Мъри?

— Не. Само един проклет призрак — отвърна остро Рийд, в чиито очи още проблясваше гняв.

— Това можеш да го постигнеш и с текила.

— Определено си прав. Мога ли да си тръгвам?

— След минута. Какво намери за видеоклипа с ангелите?

— Не много — каза намръщено Рийд. — Защо?

— И аз самият се чудех какво става долу при скалата. Пращах полицаи да патрулират наоколо, за да видят дали някой се опитва да драска по скалата, но никой нищо не е видял. И въпреки това всеки ден се появява нов знак; обикновено го намират, след като се вдигне мъглата. Не мога да си представя как някой би могъл да се изкачи или да се спусне по скалата насред мъглата и мрака, но друго обяснение нямам.

— И аз нямам, началник.

— Но ако разбереш, ще ми кажеш, преди да прочета за него в списанието ти.

Това не беше въпрос, а заповед.

— Ако не е дело на ангели, със сигурност ще ти съобщя.

— Искаш ли да те закарам до хотела? — попита Джо.

Той нямаше навика да развежда по домовете арестантите, но смяташе, че е добре да държи Танер под око. Изглеждаше му странно толкова известен репортер да пише материал за ангели и подозираше, че е дошъл в града с друга цел.

— Предпочитам да походя — отговори той.

— Ще можеш ли да се прибереш, без да участваш в други сбивания?

— Последното не го започнах аз.

— Но и не си отказал да участваш. — Джо го изгледа проницателно. — Понякога е хубаво да отвърнеш на удара, нали?

— Какво би могъл да знаеш ти, началник?

— Повече, отколкото мога да си позволя да кажа. Добре е да си сложиш малко лед на лицето. Утре ще имаш страхотни синини. Обзалагам се, че не ти е за пръв път.

— Далеч не.

— Не ме карай да съжалявам, че съм те пуснал само с предупреждение — каза Джо, когато Рийд тръгваше.

Силвейра се върна в офиса си и изключи компютъра. Угаси лампите, заключи кабинета си, каза „довиждане“ на нощния диспечер и тръгна към къщи. Не копнееше за студената си къща и празното си легло, но може би най-накрая беше достатъчно уморен, за да заспи. За женен мъж прекарваше ужасно много нощи сам.

Глава 10.

Кара гледаше как съпругът й спи. Малкото натъртване под окото му не й харесваше. Братята Харлан имаха късмет, че Колин е сговорчив човек и не му се иска да поставя старите си приятели в трудно положение, като ги обвини в насилие. Кара не бе така великодушно настроена; мразеше, когато се случваше Колин да пострада. Всъщност мразеше, когато той трябваше да свърши и най-малкото опасно нещо. Слава богу, Ейнджълс Бей беше мирен град, но всеки път, когато съпругът й излезеше от къщи, дълбоко в себе си тя беше много по-ужасена, отколкото трябваше.

Откакто забременя, стана още по-зле; през главата й минаваха всички лоши неща, които можеха да му се случат. Ами ако сбиването се бе оказало фатално? Ако някой беше извадил нож или пистолет? Какво щеше да прави тя, ако на Колин му се беше случило нещо? Самата мисъл за това й беше непоносима. Тя докосна ръката му и здравите му мускули й подействаха успокояващо. Знаеше, че той спокойно може да се грижи за себе си. Освен това се беше грижил за нея през по-голямата част от живота й. Сърцето му беше голямо като океана, изпълнено с толкова много любов; той винаги беше искал да й даде тази любов, дори тогава, когато тя не я желаеше.

Кара се измъкна от леглото, наметна халата си и излезе от стаята. Часът беше четири сутринта, но тя беше превъзбудена и не можеше да заспи. Отиде в стаята на бебето. Миналия уикенд Колин бе сложил нови тапети с балони и животни от цирка, без клоуни, защото тя ги намираше по — скоро за страшни, отколкото за смешни.

Отиде в другия край на стаята и се загледа с усмивка в кошчето, което й беше дала майка й. В него бяха спали повечето деца от семейство Мъри, включително двамата й по-големи братя Шейн и Патрик, по-малката й сестра Дий и по-малкият й брат Майкъл. Това, че и нейното бебе щеше да спи тук, й се струваше съвсем правилно. Семейство Мъри винаги бяха държали един на друг и затова преди толкова много време бяха приютили малката Габриела.

Отдавна не се беше сещала за миналото, докато разговорите с Джена не й напомниха колко дълбоко е свързана с мястото, където бе живяла цял живот и където смяташе да остане завинаги. Слава богу, че и с Колин беше така. Неговото детство беше много по-трудно от нейното. Родителите му се бяха разделили, когато той беше малък. Баща му се бе преместил да живее в Сан Диего и през лятото Колин беше ту при единия, ту при другия. После и двамата му родители се ожениха повторно и създадоха нови семейства, а Колин сякаш се изгуби в бъркотията. Но той винаги бе добре дошъл в нейния дом, в нейното сърце. А сега от любовта им щеше да се роди бебе.

Искаха да имат дете от цяла вечност, но тя почти беше загубила надежда. Най-несигурният период от брака им беше годината преди положителния тест за бременност. Дългите месеци борба да зачене бяха породили напрежение между съпрузите и в един момент Кара си помисли, че може да загуби Колин заради това. Но както баба й повтаряше, трябваше да вярва, че нещата ще се оправят и точно така стана.

Тя докосна играчката, която висеше над кошчето, и загледа залюлелите се ангелчета. Беше подарък от една приятелка на баба й, а скоро бебето й щеше да има и специална завивка, ушита е любов и грижа от всички жени в града. Нямаше търпение да види какво ще измислят.

— Хей, какво правиш тук? — попита Колин от вратата. Прекара ръка през косата си и я погледна загрижено. — Нещо не е наред ли?

— Не, просто се почувствах малко… кофти.

Предния ден чувстваше тялото си напрегнато, а сега имаше контракции. Уплашена, бързо сложи ръка на корема си.

Колин веднага отиде при нея.

— Нещо с бебето ли?

— Ами… не знам.

Той я заведе до люлеещия се стол, помогна й да седне и коленичи до нея.

— Ще се обадя на лекаря.

— Посред нощ е.

— Не ме интересува.

— Чакай. Мина. — Неприятното усещане премина и тя издиша. — Сигурно са били газове.

Той не изглеждаше убеден.

— Мисля, че трябва да те заведем в болницата или поне да се обадим на Шарлот.

— Но…

Съпругът й обаче излезе и след малко тя го чу да говори по телефона. Върна се и й подаде слушалката.

— Извинявай, Шарлот — каза Кара. — Казах на Колин да не ти звъни.

— Няма проблем. Какво стана? — отвърна сънено Шарлот.

— На практика нищо. Имах слаби контракции, но след минута изчезнаха.

— Имаш ли кървене?

— Не мисля. Имам ли основание да се притеснявам? Нали няма да загубя бебето?

Не можеше да понесе мисълта да го изгуби сега.

Но тъкмо си го помисли, и усети как бебето рита, сякаш за да я успокои. Тя сложи ръка на корема си и издиша.

— Усетих как бебето мърда.

— Кара, това е много добър знак. Предлагам ти да се върнеш в леглото и да се опиташ да поспиш. Обади ми се на сутринта или преди това, ако отново се появи проблем.

— Благодаря, Шарлот. Извинявай още веднъж — добави Кара и затвори.

Колин беше коленичил пред нея с ръка на корема й; в зелените му очи пролича облекчение.

— Благодаря на господ — каза.

— Не исках да те уплаша — отвърна тя, като сложи ръка върху неговата.

— Без повече среднощни разходки до тоалетната без мен, нали така?

— Само прекосих коридора. Не можех да засия.

— Следващия път ме събуди, без значение колко мислиш, че съм уморен — добави той, предугаждайки какво ще му отговори. — Ти и бебето сте най-важни за мен.

— И за мен е така, Колин. — Очите й се замъглиха от внезапно бликналите сълзи, тя подсмръкна и му се усмихна глупаво. — От хормоните е.

— Така ли? А моето оправдание какво е? — дрезгаво попита той, хвана я за ръката и я заведе в леглото.

Когато Ани Дюпон стана от леглото и погледна през прозореца на болницата, едва беше съмнало. Стаята й гледаше към горичка от червеникави дървета. На утринната светлина се различаваха върховете на някои сгради в града. На изток се издигаше планината — мястото, където живееше баща й и където тя бе прекарала целия си живот.

Искаше й се да има стая с гледка към океана, за да може да следи кога ще се появят ангелите. Знаеше, че те съществуват; един я бе спасил от ледените води на океана. Всички й казваха, че жената, която я е спасила, не е ангел, а просто добра самарянка, но Ани беше чула ангелските гласове, които й казваха накъде да плува. Видя как към нея се протягат ръце и я извеждат на повърхността, когато тя вече си мислеше, че ще се удави. А щом погледна ангела в очите, видя лицето на майка си — сигурна беше, че е тя, — което се взираше в нейното.

Майка й беше вярвала в ангелите. Баща й може би също, макар че неговите религиозни вярвания бяха съсредоточени повече върху адските огньове и Сатаната с неговите опити да обладае човешките души. Майка й веднъж й каза, че той невинаги е бил луд и обсебен, че преди е бил мил и нежен, добър човек. Но когато се върнал от служба в армията, се променил. Видял бил как другарите му умират и едва не загубил собствения си живот. Така станал студен, затворен, параноичен. Именно такъв го познаваше тя — с камуфлажни военни дрехи, да патрулира около колибата, в която живееха, все едно беше палат, пълен със злато. Мъкнеше оръжията си навсякъде, а понякога будеше нея и майка й посред нощ и ги караше да бягат по-нагоре в планината, където никой няма да ги открие.

През повечето време се хранеха с каквото намерят. Понякога майка й отиваше в града, за да вземе поръчки за шиене. А преди състоянието на баща й да се влоши, на Ани й бе позволено да ходи на училище; после мина на домашно училище, а когато майка й почина, за нея вече нямаше училище. Единственото хубаво нещо беше, че баща й я остави да започне работа във фирмата за почистване на Майра. Позволи й да пътува от планината до работа с един стар мотоциклет, стига да се прибираше по светло и срещу обещанието, че няма да говори с никого в града.

Но тя копнееше за човешки контакт и когато ходеше в града, винаги стоеше колкото може по-дълго.

После срещна него — бащата на бебето, който я накара да се чувства така, сякаш е част от истинския свят, а не от този на баща й. Но тя не можеше да му каже за бебето. Вече бе разрушила собствения си живот. Не можеше да направи същото и с неговия.

Когато една сутрин я завари да повръща, баща й веднага се досети, че е бременна. Каза й, че това е дело на дявола, че в нея расте демон и тя трябва да моли за прошка; а ако е достойна, ангелите случайно може и да я спасят.

И те наистина го сториха.

Или може би просто бе извадила късмет.

Ани знаеше, че е постъпила много глупаво, но постоянните подигравки на баща й през последните дни я бяха объркали. Сега тя знаеше, че не може да се върне в планината. Трябваше да намери къде да живее. Не само тя самата, но и бебето. Но къде можеше да отиде? Нямаше пари, а и заплатата й не беше голяма — ако Майра въобще я оставеше на работа. Какъв живот щеше да осигури на едно дете, щом не беше сигурна, че може да се грижи за себе си?

Докато гледаше през прозореца, се запита дали ангелите не са допуснали грешка.

Джена обичаше да става рано. Харесваше спокойствието на ранните часове, звуците на пробуждащия се град, мириса на кафе, продавачите, които отваряха магазинчетата и вадеха на тротоара стелажите с пресни плодове, шумоленето на разгърнатите вестници, миризмата на риба от лодките, завърнали се от ранния сутрешен курс. Лятното слънце вече нагряваше въздуха. Денят щеше да бъде прекрасен.

Обикновено, след като оставеше Лекси за съботните детски занимания в библиотеката, си взимаше кафе и сядаше да чете местния вестник. Тази сутрин обаче мислите й бяха заети с друго, а именно с Рийд Танер.

Беше прекарала безсънна нощ, чудейки се как ще постъпи той. Дали щеше да отиде в полицията и да им каже, че я подозира в отвличане? Дали щеше да започне на своя глава да рови в живота й? Или, чудо на чудесата, щеше просто да махне с ръка и да забрави? По някаква причина тя се съмняваше Рийд някога да е махал с ръка на каквото й да било в живота си.

Една полицейска кола зави на ъгъла и бавно тръгна към нея, при което дъхът й спря. Да не би той да я търсеше? Колата спря до нея. Стъклото бавно се спусна и тогава тя чу гласа на Колин Линч.

— Добро утро, Джена — каза той. — Рано си излязла.

Сърцето й така биеше, че щеше да се пръсне, но изглежда, Колин само искаше да я поздрави.

— Ти също — отвърна. — Никога ли не ти дават почивен ден? Снощи беше на работа, нали?

— Уикендът е натоварен. Има твърде много хора, които прекаляват с алкохола.

— Сигурна съм, че е така.

— Желая ти хубав ден — каза той и потегли.

Джена въздъхна облекчено. Може би Рийд не бе разкрил тайната й. Тя трябваше да се увери в това. Може да беше грешка да ходи при него, но неизвестността я побъркваше, така че зави на следващата пресечка и тръгна към хотел „Чайките“.

Минута след като Джена почука, Рийд отвори вратата: изглеждаше така, сякаш току-що е станал от леглото. Беше бос, с дънки и поизмачкана кафява тениска. Косата му беше къдрава и много рошава, но не тя накара Джена да зяпне, а насиненото око и другите натъртвания по лицето му.

— Какво ти се е случило? — попита изненадано.

— Блъснах се в нечий юмрук — отвърна й намръщено.

— Май са били няколко юмрука.

— Какво искаш, Джена? — попита той не особено любезно.

За първи път тя преследваше него, а не обратното. Какво приятно разнообразие беше да поемеш инициативата, вместо да се опитваш да противостоиш.

— Трябва да поговорим — каза тя.

— И наистина ли ще говориш?

— Е, само при условие че ме пуснеш да вляза.

Не държеше да разговаря с него в коридора.

Той отстъпи назад и й махна да влезе. Стаята му изглеждаше мъжка — с тъмна дървена ламперия, тежки старинни мебели и картини с морски пейзажи и рибарски лодки. До едната стена стоеше малък черен куфар, а в гардероба се виждаха закачените му ризи. Чаршафите и одеялата на голямата спалня бяха разбъркани, а на възглавницата се виждаше петно като от кръв — вероятно от носа му, който изглеждаше малко по-гърбав от предния ден.

— С кого си се бил?

— С двама души в бара на Мъри.

— За какво?

— Обикновено недоразумение.

— И заради това обикновено недоразумение приличаш на боксьор, който е изкарал десет рунда?

— Трябва да видиш другите — наперено каза той.

— Другите? Повече от един ли бяха?

— Явно са братя — братята Харлан. — Тя изчака да продължи и той въздъхна: — Стори ми се, че видях един човек на бара. Станах да проверя и един пиян задник реши, че съм го блъснал. Затова ме избута. В крайна сметка цапардосах брат му и преди да се усетя, ни влачеха към ареста, където прекарахме два часа, докато началникът реши да ни пусне. Това е.

Джена остана с впечатлението, че е пропуснал някои подробности.

— Боли ли те?

— Наистина ли те е грижа?

Тя с изненада си даде сметка колко много всъщност я е грижа. И че двамата са съвсем сами, а леглото е съвсем близо. Можеше да се търкулне с Рийд върху чаршафите и да забрави защо въобще е дошла.

— Въпросът не е толкова труден — каза той.

Джена осъзна, че той още чака отговора й.

— Просто проявих учтивост.

— Добре съм. Сега е твой ред — каза Рийд и скръсти ръце. — Какво става? Снощи ми казваш да стоя настрана от теб, а сутринта тичаш при мен. За какво точно си дошла? За да си поговорим? Или за нещо друго?

Тя не обърна внимание на предизвикателството в погледа му.

— Трябва да знам дали възнамеряваш да кажеш на полицията, че не съм майката на Лекси.

Гледа я известно време.

— Още не съм решил. Трябва ми повече информация.

— Единственото, което ти трябва да знаеш, че ако запазиш тайната ми, ще защитиш Лекси, едно невинно момиченце.

— Джена, това са само твои твърдения, а понеже не те познавам, нямам представа дали са истина. Ако искаш да ти съдействам, кажи ми нещо за себе си.

— Рийд, не мога. Не мога да ти се доверя. Ако се отнасяше само за мен, може би щях, защото, изглежда, може би си свестен човек.

— Какъв комплимент. Направо съм смаян.

— Но не става дума само за мен. Трябва да мисля и за Лекси, която ми е най-скъпият човек на този свят.

Той се намръщи.

— Вярвам, че държиш на нея, но това може да е някаква маниакална любов.

— Не е. Лекси ми е племенница и аз имам основателни причини да заблуждавам хората.

Как да го убеди? Нямаше конкретно доказателство, което да му размаха пред очите. Тя закрачи напред-назад пред леглото, като се чудеше какво да му каже — нещо, което да му даде достатъчно информация, за да й повярва, но пък и да не й създаде нови проблеми.

— Много си загазила си, нали, Джена?

— Повече, отколкото можеш да си представиш — призна тя и спря пред него.

— Кой друг знае, че Лекси е с теб?

— Само още един човек. Човекът, който ми помогна да започна наново.

— И имаш ли доверие на този човек?

— Досега нещата вървяха добре. И ще продължат така, ако се престориш, че не си чул нищо снощи.

Той поклати глава, а погледът му омекна.

— Джена, Лекси е само на седем. Пак ще се случи да не издържи на напрежението. Ще каже и на друг, вероятно на някое дете. И то ще сподели с родителите си. Нещата ще се усложнят.

— Може и така да стане, но сега имам нужда от малко време.

Колкото по-дълго запазеше тайната си, толкова повече възможности щеше да има да реши какво да предприеме. От два месеца насам единствената й цел беше да оцелее до следващия ден. Не можеше да прави планове за по-нататък.

— Е? Какво ще кажеш? — попита тя.

— Ще си помисля.

Джена поклати глава.

— Рийд, трябва ми отговор сега. Цяла нощ не спах и се притеснявах какво смяташ да правиш. Просто ми кажи, че ще запазиш тайната.

Рийд пристъпи към нея и тя инстинктивно отстъпи назад.

— Нали не се боиш от мен? — попита я намръщено.

Джена можеше да излъже, като отговори „не“, но по някаква причина искаше да му каже истината.

— Повече се страхувам от себе си — призна тя. — Не трябваше да те целувам снощи. Положението ми е такова, че не мога да имам връзка с никого и не трябваше да реагирам импулсивно. — Пое си въздух — знаеше, че трябва да му каже и останалото. — Не те целунах, за да те убедя да пазиш тайните ми.

— А аз не те целунах, за да се добера до историята ти — изрече той, без да сваля поглед от нея.

Джена видя искреността в очите му; помежду им отново премина електричество и тя си пое бързо дъх.

— Ако трябва да бъда съвсем честна, може би щях да те целуна, за да се прикрия или да те привлека на своя страна — ако се бях сетила. Знам, че това не ме прави много добър човек и може да не ти се вярва, но преди лъжата ми беше нещо съвсем чуждо. Като дете винаги казвах истината. Сега всичко се промени. Има дни, в които се питам дали лъжите няма да станат толкова сложни, че да не мога да си спомня коя съм всъщност.

— Възможно е. Трудно е да живееш в лъжа. Рано или късно истината винаги излиза наяве.

Джена въздъхна.

— Не това исках да чуя.

— Ако сестра ти е била убита, трябва да отидеш в полицията и да им кажеш кого подозираш. Те могат да защитят теб и Лекси.

— При други обстоятелства бих се съгласила, но човекът, който уби сестра ми, има широки връзки в полицията. Не мога да съм сигурна, че с Лекси ще бъдем защитени. Освен това е възможно… — Тя се поколеба. Лудост ли беше да му каже толкова много? Ако той подразбереше кой е замесен, нямаше да се откаже да пише за това.

— Какво е възможно? — подкани я той.

— Полицията да се досети, че аз съм взела Лекси. Може да се опитат да я върнат на човек, на когото не трябва.

— Ако наистина си й леля, ще бъдеш добър кандидат да поемеш грижата за нея, особено ако заподозреният е баща й, както предполагам. Лекси има ли баба и дядо, на които да я поверят?

— Не, не бих казала.

— „Не бих казала“ не значи „не“.

— Тогава просто „не“. — Подразнена, тя махна с ръка.

— Джена, аз съм израснал в опасни квартали. За мен се грижеха социалните служби. Виждал съм достатъчно бити жени. Освен това пиша за престъпления повече от десет години. Ако това, което ми каза, е вярно — ако сестра ти е била убита и убиецът й иска да убие и теб — тогава ти никога няма да си в безопасност. Не можеш да се криеш цял живот. Някой ден нещо ще се случи и той ще те намери.

— Ако се опитваш да ме уплашиш…

— Опитвам се да ти отворя очите. Освен че се криеш, какво всъщност правиш, за да се предпазиш?

— Не съм в състояние да направя друго.

— Защо не се опиташ да намериш доказателства срещу убиеца?

— Не мога, докато съм тук и защитавам Лекси. Сестра ми беше убита на другия край на страната.

— Ще се изненадаш колко неща можеш да направиш, ако знаеш как.

Тя го погледна в очите и в душата й покълна зрънце надежда.

— Искаш да кажеш, че можеш да ми помогнеш ли?

— Умея да изравям факти.

Ами ако се разбереше, че той проучва случая? Ако това провокираше Брад, ако му дадеше някаква следа?

— Не мога да поема риска — произнесе бавно тя.

— Не можеш да си позволиш да не го поемеш. Човек, който е убил веднъж, няма да се побои да убие пак.

— Ако не правя нищо и се крия, той може да забрави за нас.

— Да забрави за единственото си дете? Хайде, стига, Джена. Знаеш, че няма да стане така. Няма да помогнеш на себе си и на Лекси, като се преструваш, че проблемът ще изчезне. Няма да изчезне. Джена, разкажи ми. Разкажи ми, преди да е станало твърде късно.

Глава 11.

Джена знаеше, че Рийд е прав. Не можеше да стои в този град до безкрай. Не можеше просто да се надява, че ще бъдат в безопасност; трябваше да предприеме нещо, за да е сигурна в това. Да се довери на репортер беше твърде опасно, но Рийд и без това знаеше много. Дори да откажеше да говори с него, той нямаше да спре да рови. Ако го оставеше да продължи сам, кой знае какво щеше да открие, на какво можеше да се натъкне и да събуди нечии подозрения?

— Ако ти разкажа — каза накрая тя, — обещаваш ли ми, че няма да отидеш в полицията и няма да пишеш нищо за мен и Лекси, докато всичко свърши? Докато сме наистина в безопасност и убиецът е заловен? Такава е сделката.

— Съгласен съм.

Джена се вгледа в очите му. Той не отклони поглед. Вътрешният й глас й казваше, че може да разчита на думата му, но все пак се отнасяше само за вътрешния й глас.

— Дано да не допускам грешка.

— Не допускаш. — Той седна на стола до бюрото и зачака тя да започне.

Джена седна на леглото и стисна длани.

— Добре, ето историята. Истината е, че всъщност не знам какво се е случило между сестра ми и съпруга й. Двете с Кели не бяхме близки. През последните няколко години бях предимно в Европа на турнета като концертираща пианистка. Преди няколко месеца в кариерата ми настъпи криза и аз се върнах в Щатите. Имах нужда да си почина от напрежението, да се възстановя. Отидох да видя Кели, която живееше близо до Бостън. Отседнах в хотел близо до къщата й, защото не знаех дали ще се радва да ме види. Много отдавна не бяхме разговаряли дори по телефона. Когато Кели дойде в хотела, видът й ме шокира. Беше много слаба, имаше синини по ръцете и една на врата. Каза ми, че е в беда, и то от доста време, но не си е давала сметка колко е сериозно.

Гърлото й се сви, когато си спомни паниката в гласа на Кели, ужаса в очите й. Защо онзи ден не беше накарала сестра си да остане с нея? Сега Кели можеше да е още жива.

— Спокойно, не бързай — каза тихо Рийд. — Искаш ли вода?

Джена си пое дълбоко въздух и бавно го изпусна.

— Не, добре съм — отговори.

— Зет ти е малтретирал сестра ти. Това си открила, нали?

— Да, но не мисля, че това беше всичко. От известно време се опитвам да си припомня последните ни два разговора с Кели. Тя ми каза, че три седмици преди да пристигна, се е срещнала с един човек. Този мъж споделил с нея някакви ужасни неща за Брад, в които тя не искаше да вярва, но по някаква причина смяташе, че са истина.

— Какви неща?

— Не искаше да споменава подробности. Каза ми, че ще напусне Брад, но преди това трябвало да се увери, че всичко е уредено.

— Как е името на мъжа? — прекъсна я Рийд.

— Не ми каза. Предложих й веднага да вземем Лекси от училище и да напуснем града. Кели отказа. Убеди ме да изчакаме до следващия ден. Каза ми да не й се обаждам вкъщи и да не ходя у тях, защото не иска Брад да знае, че съм в града. Трябвало да свърши нещо. Преди да тръгне, ми даде един плик и ми каза да чакам нея и Лекси на следващия ден в парка до къщата й. Ако нещо й се случеше, трябваше да намеря Лекси и да следвам указанията в плика; да се погрижа за безопасността й. Преди всичко не трябваше да оставям Лекси на Брад.

Джена погледна към Рийд.

— Кели каза, че стига да си смени самоличността, всичко ще е наред.

— Попита ли я защо не е отишла в полицията? — поиска да знае той.

— Нямаше нужда. Зет ми е ченге.

— Ясно — каза той и стисна устни.

— На другия ден отидох в парка, както се бяхме разбрали. На улицата, където живееше Кели, видях полицейски коли; обзе ме ужасно предчувствие, но все пак отидох в парка. В началото реших, че няма никого, но после чух плач. Намерих Лекси да се крие в една от онези тръби по детските площадки. Не спираше да хълца, а по обувките й имаше кръв. — Джена преглътна буцата в гърлото си. — Лекси каза, че татко й е наранил майка й и тя й поръчала да изтича в парка и да ме намери. Не знам какво точно е видяла в онзи ден. Понякога излиза, че се е криела и ги е видяла да се карат, но баща й не я видял. Друг път става ясно, че Брад е тръгнал да я търси и докато го нямало в стаята, тя отишла при майка си, която й казала да бяга; значи в онзи момент Кели още е била жива.

Гласът на Джена секна при мисълта за сестра й — ранена, умираща, отчаяна и съвсем сама. Дали Брад се бе върнал и я бе намушкал отново? Дали Кели беше страдала и след тръгването на Лекси?

Ръцете й затрепериха, не можеше да си поеме въздух. Мускулите й бяха ужасно напрегнати и тя се чувстваше така, сякаш тялото й щеше да се прекърши.

После си даде сметка, че Рийд седи до нея и я прегръща. Възпротиви се — боеше се да приеме помощ. От много време разчиташе само на себе си, като отчаяно се опитваше да държи далеч всяка възможна опасност. Но когато той я притисна до себе си, тя се предаде на силата и топлината му, на утехата, която й предлагаше. Беше изтощена да носи товара на убийството на Кели и на сигурността на Лекси; чувстваше се изцедена от неспирния страх, че може да я открият.

Накрая Джена обви ръце около кръста му и опря лице в гърдите му, колкото да се съвземе и да продължи. Но емоцията в нея все още не бе стихнала и заплашваше да я погълне. Тя прехапа долната си устна и стисна силно очи, уплашена, че ще изгуби контрол. Не можеше да го допусне. Трябваше да бъде силна.

— Джена, всичко е наред. Можеш да дадеш воля на чувствата си — прошепна Рийд в косата й и я погали по гърба. — Тук си в безопасност. С мен си в безопасност. Вече не си сама.

От гърдите й се отрони ридание, после още едно и Джена заплака за първи път след смъртта на сестра си. Плачеше за бъдещето, което никога нямаше да има с Кели. Плачеше за обърканото минало, за острите думи, за недоразуменията и най-вече за разкаянието, което щеше да носи цял живот.

Никога не си беше представяла, че ще загуби сестра си. Не вярваше, че един ден двете няма да имат възможност да станат близки. Милион пъти си беше казвала, че следващия Ден на благодарността или следващата Коледа, или следващото лято ще прекарат заедно.

Винаги бе смятала, че разполага с утрешния ден, и сега вече не можеше да направи онова, което бе отлагала дълги години. Сестра й, с която някога бе деляла една стая, с която бе споделяла тайните си, живота си, вече я нямаше. И никога нямаше да се върне.

Сълзите й мокреха тениската му, но той продължи да я прегръща, докато бурята отмина. Когато риданията й се превърнаха в хлипания и тя се опита да си поеме въздух, той й подаде кутията с носни кърпи, която стоеше на масичката. Джена си издуха носа. Усети, че очите й са подпухнали и лицето й е мокро от сълзи.

— Извинявай — промълви. — Не знам какво ми стана.

— Крайно време беше — каза той, докато я гледаше с топли и разбиращи очи.

— Проявих слабост.

Джена никога не си позволяваше да плаче. Баща й винаги бе казвал да запази емоцията за музиката: „Не изплаквай болката, а я изсвири.“ Сега се чувстваше открита и уязвима. Никога не бе възнамерявала да допусне Рийд толкова близо до себе си, а ето какво стана.

— Джена, слабостта изобщо не ти е присъща. Ти си една от най-смелите жени, които съм срещал — каза меко той.

— Ти не ме познаваш толкова добре.

— Но знам, че си прекалено сурова със себе си.

— Повечето хора смятат, че не съм достатъчно твърда.

— И кои са тези хора?

— Няма значение. Благодаря, че ми даде рамо, на което да поплача. Май трябва да си смениш тениската, мокра е.

Погледът й се плъзна по широката му гръд и тя потисна импулса да му помогне да съблече тениската. Щеше да е толкова хубаво да се поддаде на желанието, да не мисли, да потъне в прекрасната забрава на…

— Джена — повика я рязко той.

Тя го погледна в очите и там видя същото пламенно желание.

— Не ме гледай така — предупреди той.

— Не… не знам какво искаш да кажеш — заекна засрамено тя.

— Напротив. — Той скочи на крака и отново седна на стола. — Трябва да ми разкажеш докрай, за да мога да ти помогна. Да се върнем там, докъдето бяхме стигнали. Какво стана после?

Тя си пое дълбоко въздух. Трябваше й минута да се съвземе.

— Исках да отида до къщата и да видя дали Кели е добре, но чувах как тя ми повтаря да взема Лекси и да я пазя. Знаех, че полицията е при къщата, затова направих каквото ми бе казала Кели. След четири часа път спрях при един мотел на неколкостотин километра. Носех си лаптопа и влязох в интернет. Там разбрах, че Кели уж е станала жертва на обир и е умряла от прободните си рани. Имаше снимка на Брад как ридае и се моли някой да намери убиеца на жена му. Ръцете му бяха превързани, понеже уж бил ранен при самозащита. От двете му страни стояха другарите му в униформа и беше толкова убедителен, та почти повярвах, че мъката му е истинска. После си спомних какво каза Лекси и нараняванията по ръцете на Кели, ужаса в очите й. Брад е убил сестра ми. Сигурна съм. — Тя погледна Рийд в очите. — Ако не трябваше да пазя Лекси, щях да го потърся. Щях да се погрижа да си плати.

— Знам — увери я той. — Къде са смятали, че е била Лекси по време на този обир?

— В съобщението се казваше, че за щастие малката дъщеря на семейството била при роднини в друг щат по време на обира, което, естествено, беше лъжа. Не знам защо Брад го е измислил.

— Една обикновена проверка е щяла лесно да го опровергае.

— Никой не търсеше Лекси, защото Брад им беше казал, че тя е в безопасност.

— Защо не е казал, че е изчезнала? — попита замислено Рийд. — В това няма логика.

— Може би е знаел, че тя е с мен.

— Може би. Продължавай.

— В плика, който ми даде Кели, имаше подробни указания как да започна нов живот. Беше се свързала с една група, която спасяваше малтретирани жени от опасни ситуации. Групата бе създала нова самоличност за нея и Лекси, така че аз просто заех мястото на Кели. Дадоха ми документи за самоличност и ме изпратиха в Ейнджълс Бей. Имах осигурена банкова сметка, къща, която да наема, нов живот — всичко, което ми трябваше да започна отначало. — Джена замълча за момент. — Само че… Лекси почти не ме познаваше. За нея аз бях далечната леля, която свиреше на пиано, живееше много далеч и й изпращаше хубави подаръци. Тя не разбираше защо я отвеждам далеч от дома й. Първите няколко дни бяха много трудни. В началото изобщо не говореше. Сякаш беше в транс или се беше пренесла на място, където няма болка. После започна да плаче и да пищи. Удряше ме и ми крещеше да я заведа у дома.

— Трябва да ти е било много тежко.

— Не знаех какво да правя. Лекси не спираше да ме пита къде е майка й и кога ще се приберем вкъщи. Накрая се наложи да й кажа, че майка й е мъртва и че е станала ангел на небето. По някаква причина това обяснение я успокои. Мисля, че тя вече знаеше, че майка й е мъртва; просто търсеше потвърждение. Накрая спря да плаче. Разказах й за спасителния план, който Кели беше измислила, и й обясних, че трябва да се преструваме на майка и дъщеря. Тя започна да го спазва и повечето дни поддържа заблудата изненадващо добре. — Джена си пое дъх, преди да продължи: — Знам, че все още е много объркана и страда. Просто се крие от болката — вероятно така, както ние се крием от баща й. Всичко се превърна в игра. Може би смята, че един ден играта ще свърши и всичко ще бъде както преди. Или пък е повярвала, че майка й е на небето. Не съм сигурна кое.

— Затова Лекси иска да говори с ангелите — отбеляза мрачно Рийд. — Иска да намери майка си, да я пита дали е добре.

— Да — кимна Джена. — Това ме измъчва, но какво да направя? Лекси нямаше възможност да осъзнае неизбежното. Тя не видя погребението или ковчега. А що се отнася до баща й, не знам какво мисли за него. Понякога той е лошият. Друг път е много объркана и казва, че някакъв зъл човек влязъл в къщата и убил майка й. Сигурна съм, че отчаяно се нуждае от психологическа помощ, но се боя да я заведа на лекар. Прекалено рисковано е. Все си мисля, че с времето Брад ще се откаже, ще мога да потърся помощ за Лекси и всичко ще се нареди.

— Звучи ми прекалено оптимистично. Какво мислиш, че ще прави Брад по отношение на Лекси? Мъжете, които малтретират съпругите си, невинаги малтретират и децата си. Той обича ли я? Иска ли си я обратно? Или иска да й навреди?

— Не знам. Възможно е Лекси да го посочи за убиец. Нейните показания може да го пъхнат в затвора. Но тя винаги разказва различна история.

— Адвокатите на защитата направо ще направят на пух и прах показанията й — каза Рийд. — Необходими са ти още доказателства. Трябва да разбереш какво е научила сестра ти за съпруга си.

— И как, за бога, ще разбера?

— Като за начало можеш да ми кажеш фамилията му.

Тя се поколеба. Но и без това бе отишла твърде далеч; по-добре да каже всичко.

— Уинтърс. Брад Уинтърс — рече.

Видя как в очите му проблясва пламъче, затова скочи на крака и сложи ръка върху неговата.

— Рийд, трябва да внимаваш. Брад е много умен и освен това е ченге. Ако започнеш да разпитваш, може да го насочиш към нас.

— Това няма да стане — каза твърдо той. — Но вие ще се чувствате сигурни само ако намерим начин да го победим.

— Ние, така ли?

Мисълта за партньорство й допадаше. Силата и увереността му вече й вдъхваха чувството, че има подкрепление.

— Точно така. Сега най-добрият начин да победиш врага е да научиш за него всичко, което можеш — продължи Рийд. — Сестра ти е открила нещо за мъжа си. Ако разберем какво е то, ще можем да го атакуваме. Джена, не можеш да отстъпваш до безкрайност. В някой момент човек се натъква на стена и единственият начин да продължи да се бори, е като отвърне на удара.

Джена се почувства по-добре.

— Добре — кимна, — готова съм да се боря. Трябва обаче да отбележа, че тази война не е твоя. Рийд, ако се намесиш, може да стане опасно за теб. Дори разследването ти да не доведе Брад тук, той пак може да ме намери. Ако ми помагаш, животът ти може да се окаже в опасност.

— Мога да се грижа за себе си.

— И искаш да направиш всичко това само за да се сдобиеш с тема за материал?

— Точно така — отвърна бързо Рийд.

Той опита да се отдръпне, но Джена стисна ръката му.

— Не ти вярвам. Мисля… мисля, че искаш да ми помогнеш.

— Може би малко — призна той.

— Не бих те взела за рицар на бял кон.

Лицето му помръкна.

— Джена, никога не ме бъркай с такъв. Не съм никакъв рицар, повярвай ми.

— А сега кой е прекалено суров със себе си?

— Джена, имаш си достатъчно проблеми за решаване — поклати глава той. — Не се притеснявай за мен. — Погледна към ръката й, която все още държеше неговата. — По-добре ме пусни.

Наистина щеше да е по-добре, но тялото му излъчваше такава прекрасна топлина, а пространството помежду им беше наситено с електричество. Изпитваше същата възбуда, както когато се качваше на сцената — прекрасното и плашещо чувство, че може да се случи нещо невероятно, стига тя да го позволи. Стомахът й се сви в очакване. Погледна в тъмните очи на Рийд и видя, че и той се чувства така.

Рийд сложи ръце на кръста й и я притегли към себе си.

— Помни, че ти казах да ме пуснеш — изрече, а после притисна устни към нейните.

В началото целувката беше груба и малко гневна, сякаш беше ядосан на себе си, че я желае. Но когато тя отпусна устни, гневът се превърна в страст. Целуваше я така, сякаш не можеше да й се насити, сякаш умираше от жажда и тя беше неговото спасение.

Преди да се усети, краката й се удариха в ръба на леглото и тя падна върху матрака, който меко прошумоля. Тялото на Рийд покри нейното, устата му затърси меката извивка на шията й, ръката му загали гърдата й, а кракът му разтвори бедрата й.

Джена прокара пръсти през косата му, като се опитваше да приближи максимално тялото си към неговото. Искаше да почувства ръцете и устата му върху кожата си. Копнееше да облекчи точката на нестихващото, болезнено желание, което напрягаше всеки неин нерв.

Изведнъж часовникът заби. В първия миг тя не разбра какво стана. Дотолкова бе изгубила представа къде се намира. Часовникът продължаваше да бие.

Рийд вдигна глава.

— Проклет часовник! — каза през зъби. — Какво търси това допотопно нещо в хотелска стая?

Когато часовникът отброи десет удара, Джена се сепна и се изправи.

— Божичко, закъснявам! Трябва да вземе Лекси от библиотеката!

Тя избута Рийд встрани и се изправи на крака. За момент се видя в огледалото на стената — косата й беше разрошена от нетърпеливите пръсти на Рийд, устните й бяха подути от целувките, а очите й изглеждаха тъмни и унесени.

— На нищо не приличам — каза тя.

— Изглеждаш красива, но трябва да си вървиш — отвърна Рийд.

— Да. Това не може да се повтаря. Не е нито моментът, нито мястото.

— Тогава защо изглежда правилно? — попита той.

Джена грабна чантата си и се втурна през вратата. Нямаше никаква представа за отговора на този въпрос.

Глава 12.

Шарлот отвори вратата на къщата и подкани колебаещото се момиче да влезе. Надяваше се, че постъпва правилно. Бяха изписали Ани от болницата. След седем дълги сеанса психиатърът стигна до заключението, че тя вече не е опасна за себе си и бебето. Ани беше признала, че скачането от кея е било импулсивно и глупаво и че не смята да повтаря постъпката си. Насред самотата и отчаянието суровото поведение на баща й я беше подтикнало към крайност, но тя искаше да живее и да изгради бъдеще за себе си и за детето.

Шарлот беше говорила с нея и й вярваше, но все пак възнамеряваше да я държи под око поне за известно време. През идните дни и седмици на Ани й предстоеше да се изправи пред много трудности и щеше да й е необходима помощ.

— Сигурна ли сте, че няма да има проблем? — попита момичето с пребледняло лице и тревожни светлокафяви очи.

— Да — успокои я Шарлот. — Майка ми много се радва, че ще останеш тук няколко дни, докато ти намерим постоянен дом.

— И тя не смята, че съм лоша, че съм… грешница?

Шарлот подозираше, че майка й е настроена доста негативно към Ани и преждевременното й забременяване, но се надяваше Моника да се прояви като съпруга на свещеник, а не като съдник, както преди много години към дъщеря си.

— Не се притеснявай, всичко ще е наред — каза тя и кръстоса суеверно пръсти, надявайки се, че наистина ще е така.

За своя изненада Шарлот усети, че от кухнята идва миризма на нещо вкусно. Когато излезе рано сутринта, майка й още спеше и обикновено не бързаше да стане и да посрещне деня. Явно нещо се беше променило.

— Най-накрая дойдохте — каза Моника, когато двете влязоха в кухнята.

Майка й беше сложила престилка върху черния панталон и сивия си пуловер, а бузите й руменееха. Като ги видя, се усмихна.

— Ти сигурно си Ани. Аз съм Моника Адамс. Надявам се, че обичаш овесени сладки със стафиди.

— Ъ-ъ, да — заекна момичето.

— Добре. Първо ще обядваме. Приготвила съм салата с пиле, а сутринта купих пресни ягоди от пазара. Какво ще кажете да се измиете и да седнем на масата? Банята е по коридора вляво.

— Направо си надминала себе си — удиви се Шарлот. Жената с оживените очи, която стоеше срещу нея, беше съвсем различна от онази, с която разговаря миналата вечер или коя да е вечер през изминалите няколко месеца. — Благодаря ти — добави.

— Не го правя заради теб, а заради баща ти. Снощи сънувах как той ми казва, че трябва да продължа напред, да бъда силна заради него, да пазя наследството му и да го накарам да се гордее. — Очите на Моника се насълзиха. — Изглеждаше толкова хубав, толкова жив и усмихнат — не като последните няколко седмици, когато страдаше. — Тя се покашля. — Смятам да почета баща ти по всеки възможен начин.

— Чудесно — отвърна предпазливо Шарлот, която не знаеше къде ще ги отведе новият начин на мислене на майка й, но беше доволна, че Моника вече не е онази полумъртва жена, с която живееше напоследък.

— Все пак нямаше да е зле да ми помогнеш тази сутрин — продължи майка й. — Трябваше да сменя чаршафите на Джейми и да разтребя стаята му. А уж щеше да поемеш цялата отговорност.

Майка й явно не се бе променила чак толкова.

— Трябваше да отида до болницата — обясни Шарлот. — Снощи Кара Линч получила контракции и аз исках да я прегледам. Добре е.

— Слава богу. Кара е прекрасно момиче, не като онзи неин брат Шейн, който е все навъсен. А и онези татуировки на ръката му — кой знае какво означават? Щом го видя, минавам на отсрещния тротоар.

— Шейн не е лош човек.

— Моля ти се, недей да ми защитаваш Шейн Мъри, нито който и да е от онези, с които излизаше в гимназията. Все се увличаше по момчета със съмнителни ценности. Единственият ти приятел, когото харесвах, беше Андрю. Само Господ знае защо престана да излизаш с него. — Майка й я погледна многозначително. — Сега, като се върне, двамата може да установите, че имате повече общо.

— Съмнявам се.

— Откъде знаеш? Не си го виждала от години, нали?

— Да, но не се виждам да излизам със свещеник.

Майка й стисна толкова силно устни, че те се превърнаха в тънка линия.

— Като мен, нали? Не се виждаш като жена на свещеник, защото мислиш, че съм си пропиляла живота.

— Въобще не си мисля такова нещо.

— Шарлот, не съм глупава. Знам, че според теб да си нечия съпруга и да се грижиш за нуждите на мъжа си, не стига. Ти си жена с кариера. Ти си лекарка и си много важна. Ти даваш нов живот на света. Как може една съпруга на свещеник, която пече сладки и носи супа на болните, да се сравнява с лекарка?

Шарлот се вгледа изумено в майка си. Досега не си даваше сметка колко гняв таи майка й към нея, и то без никакво основание.

— Не смятам, че животът ти е минал напразно — каза бавно дъщерята. — Ти помагаш на много хора.

— Толкова пъти съм виждала презрението в очите ти. Да не мислиш, че не знам колко беше разочарована, че точно аз съм ти майка?

Шарлот я погледна в очите.

— Онова, което си видяла в очите ми, нямаше нищо общо с ролята ти на съпруга на свещеник. Проблемът беше в решенията, които взимаше по отношение на мен, а не на себе си. Наистина ли искаш да говорим за онова, което стана? — попита и затаи дъх, защото не беше сигурна, че е готова да се карат.

След кратко мълчание майка й поклати глава.

— Няма за какво да говорим. Миналото е минало. Не можем да променим нищо.

Отиде до фурната и извади тава със златистокафяви сладки със стафиди. Бяха любимите на сестра й Дорийн; Шарлот мразеше стафиди и майка й много добре го знаеше.

— Все пак мисля, че трябва да дадеш шанс на Андрю — каза Моника, докато слагаше сладките в чиния.

— Сигурна съм, че всички неомъжени жени в църквата ще се втурнат след него — подхвърли Шарлот. — Надявам се, че обича печива и ръчно шити юргани. Ще получава много такива.

— Ето, пак се подиграваш с традициите в града.

— Не е така — каза с въздишка тя. — Имах предвид само, че Андрю ще е първи в класацията на желаните мъже и много неомъжени жени ще проявят интерес.

— Можеш да се съревноваваш с тях.

— Моля?

— Какво? — вдигна вежди майка й. — Нямам ли право да призная, че си хубава? Нали си моя дъщеря. — Моника спря и погледна към вратата. — Защо не отидеш да доведеш Ани? Май се е загубила.

Шарлот беше доволна, че има възможност да приключи разговора с майки си. Откри Ани в стаята на брат си. Момичето гледаше втренчено снимките на бюрото на Джейми, а в ръка държеше най-скорошната, направена, преди брат й да отплава за първата си мисия. На нея беше в униформа, някога дългата му коса беше подстригана късо, а момчешкото му лице изглеждаше много зряло, много решително.

Ани обвинително погледна Шарлот.

— Не мога да остана тук — каза равно.

— Какво има? — попита учудено тя.

— Това е стая на войник — отвърна Ани и посочи снимката.

Шарлот си спомни за баща й, облечен в камуфлажни военни дрехи, насочил пушка срещу тях.

— Армията кара хората да полудяват — продължи момичето. — Когато се върнат, вече не знаят кои са.

— Така ли стана с баща ти? Промени се, след като се върна вкъщи ли?

Ани кимна и продължи:

— Когато беше много разстроен, мама говореше с него и успяваше да го успокои, но когато тя почина, той затъна. Не знаех как да го извадя от това състояние. Той води своя собствена война горе в планината. Понякога си мислех, че съм негов заложник, военнопленник. После ставаше почти нормален. Когато се събудех сутрин, никога не знаех в какво настроение ще бъде. — Тя преглътна. — Разреши ми да ходя на работа в града само за да мога да купувам храна за нас. — Погледна разтревожено Шарлот и добави: — Не знам какво ще стане с него сега. Отглежда зеленчуци и няколко пилета, но друго почти няма. Каза ми повече да не се връщам. Не знам какво да правя.

— Трябва да останеш тук, да си почиваш и да се грижиш за бебето. Ани, ще намерим някакво решение. Може да му осигурим помощ и достатъчно храна, но не искам ти да се връщаш там сама. Трябва да мислиш не само за себе си, но и за бебето. Става ли?

— Добре — съгласи се Ани с явно облекчение.

— Мисля, че ще ти е по-добре в моята стая — каза Шарлот. — Ела, много ще ти хареса. Сестра ми Дорийн я обзаведе, когато бяхме тийнейджърки, а тя си пада по чисто момичешките неща.

— О-о! — възкликна Ани и ахна при вида на розовата стая, пухкавите възглавнички на двойното легло, плюшените животни на дивана до прозореца и лавиците с книги.

— Преди да завърша гимназия и да се изнеса, имаше две еднакви легла. После стаята стана на Дорийн. Книгите са мои; тя си падаше повече по грима — каза Шарлот и посочи тоалетката, където още стояха наредени лакове за нокти, огледалце и две четки за коса, чекмеджето пък беше пълно с гримове.

— Толкова е хубаво — каза Ани със светнали очи.

Макар да беше на осемнайсет и бременна, в много отношения тя беше малко момиче — красиво малко момиче със светлоруса коса и кафяви очи, в които се смесваха невинност и тъга. Беше видяла много лоши неща в живота си, но нямаше представа какво може да й предложи останалият свят.

Шарлот се зачуди кой ли е отнел невинността на Ани. Някое младо момче? Или някой по-възрастен, от когото се очакваше да е много по-мъдър? Беше питала Ани дали някой я е насилвал да правят секс и тя каза, че не. Като се изключи това, друго за бащата не бе споделила. Лекарката много се надяваше, че не лъже, но от собствен опит знаеше, че момичетата могат да изпаднат в какви ли не трудни положения, свързани със секса.

Ани погали пухената завивка.

— Прилича на стая от приказките. Голям късмет е да израснеш тук.

— Когато бях по-млада, не ми се струваше така.

Сега, виждайки стаята през очите на Ани, си даде сметка каква щастливка е била. Но пък тя винаги бе чувствала, че стаята е на Дорийн, а къщата е на майка й, и никъде не се чувстваше на място.

Внезапният звук на звънеца я стресна.

— Шарлот, ще отвориш ли? — извика майка й.

— Ей сега се връщам — обърна се Шарлот към Ани. — Разгледай спокойно.

Докато отиваше към вратата, звънецът звънна още веднъж. Отвори решително вратата, като очакваше да види някоя жена от църквата, дошла да остави поредния съд с готвено. Любезната й усмивка обаче замръзна при вида на мъжа с букет цветя. Някога русата му коса беше потъмняла, но сините очи, брадичката с трапчинка и красивата уста си бяха същите. Сърцето й подскочи. За миг се върна назад към момента, когато на прага видя звездата на гимназията, играча по бейзбол Андрю Шилинг с букет полски цветя, които беше набрал на път към къщата. Тогава той предложи да я повози с колата си, тя го хвана за ръка и после…

— Чарли? — изненада се той. — Наистина ли си ти?

Тя преглътна с усилие; не можеше да му позволи да разбере колко е смутена.

— Аз съм. Какво… какво правиш тук?

— Аз съм новият свещеник.

— Да, майка ми каза вчера. Не знаех, че ще дойдеш толкова скоро.

Не беше готова да го види, нито да говори с него. Но ето че той беше тук, облечен с тъмнокафяв панталон, кремава риза с разкопчано едно копче и кафяво сако. Изглеждаше делови, консервативен, но и по-възрастен. Прииска й се да беше облечена в нещо по-вълнуващо от сивите три четвърти панталони и черния пуловер, а косата й да не беше вързана на конска опашка.

— Много време мина — промърмори. — Чух, че си станала лекарка. Много впечатляващо.

— Да. А ти си станал свещеник.

— Това вече го изяснихме — каза той с лека усмивка.

— Е, с какво мога да ти помогна?

— Дойдох да говоря с майка ти. Виж, не искам да ви отнемам дома. Живеете тук, откакто се помним. Няма да е редно. Мога да си наема апартамент в града.

— Нищо подобно — обади се Моника Адамс, която се появи зад дъщеря си. — Здравей, Андрю.

— Госпожо Адамс. Донесох ги за вас — добави той и й подаде цветята.

— Красиви са, много мило, че си се сетил. Ти си новият свещеник и това ще бъде твоята къща, където можеш да доведеш жена си и децата си.

— Не съм женен — отвърна бързо Андрю.

— Е, сигурна съм, че и това ще стане.

— Но сега нямам нужда от къщата и не искам да ви гоня оттук. Това винаги е бил вашият дом.

— Да, моята къща. Много ще ми липсва, но съпругът ми би искал ти да живееш в нея. Мястото ти е тук. Радвам се, че ще се нанесеш ти, а не някой непознат — добави тя. — Искаш ли да обядваш с нас? Тъкмо се канехме да сядаме на масата. Има достатъчно храна за всички, а и с Шарлот сигурно имате да си казвате много неща. Спомням си колко бяхте близки, преди Шарлот да тръгне с онова момче.

Андрю видимо се почувства неловко и Шарлот се помоли той да откаже. Не можеше първият им разговор от тринайсет години насам да се състои пред майка й.

— Съжалявам, не мога — отвърна той. — Трябва да отида на една среща в църквата.

— Не се безпокой. Някой друг път.

— Много ще се радвам — каза Андрю.

Майка й се прибра и Шарлот понечи да затвори вратата, но той вдигна ръка.

— Искаш ли да се видим на кафе после? — попита.

— Днес съм заета — отвърна тя след кратко колебание. — Съжалявам.

Той кимна и печално се усмихна.

— Сигурно си го заслужавам. Мисля, че последния път, когато поиска да поговорим, аз ти казах точно това.

Така беше и тя си спомняше всяка дума.

— Оттогава мина много време, а и не беше кой знае какво. Сигурна съм, че ще се виждаме.

— Чарли?

— Какво? — попита тя, макар че изпитваше отчаяна нужда да затвори вратата за него и за миналото си.

— Радвам се, че си тук. Че и двамата сме тук по едно и също време.

— Не съм сигурна дали ще остана.

— Надявам се да останеш — каза той, без да откъсва очи от нейните.

Тя си пое бързо дъх, затвори вратата и стоя облегната на нея в продължение на цяла минута. Андрю Шилинг беше звездата на младежките й фантазии, но тя вече не беше онова момиче, а той не беше онова момче. Нямаше как да върнат времето назад, миналото беше минало. Имаше достатъчно грижи с настоящето, а и неща, които не искаше Андрю никога да разбира.

Глава 13.

Джена отвори вратата, която водеше от кухнята към сутерена, спря на площадката, за да светне лампата, и бавно слезе долу. Беше идвала тук само веднъж, когато нае мястото — тогава искаше да се увери, че никой не може да проникне в къщата отвън. На едната стена имаше прозорци с дължина около петнайсет сантиметра, но те бяха твърде малки, за да може някой да се покатери през тях. Сега Джена търсеше следи, които да й подскажат нещо за собственика на къщата и да й помогнат да разбере защо са ги изпратили точно тук.

— Какво правиш? — попита Лекси от прага.

— Просто разглеждам. Внимавай — добави тя, когато детето започна да слиза.

— Зловещо е — заяви момиченцето.

Джена светна някаква лампа и за нейно облекчение сенките се разпръснаха. И тя като Лекси не си падаше по зловещото, особено през последните два месеца.

В избата нямаше кой знае какво: едно бюро, чин, две стари лампи, голям куфар, който изглеждаше поне на сто години, бойлер и ръждясали градински мебели.

— На кого са тези неща? — попита Лекси.

— Не съм сигурна — отвърна леля й. — Може да са били на жената, която някога е притежавала къщата. Казвала се е Роуз Литълтън.

— Роуз. Какво хубаво име — измърмори детето и смръщи малкото си челце. — Мама говореше за някоя си Роуз.

— Така ли? — попита Джена, която все повече се убеждаваше, че изборът на Ейнджълс Бей не е бил случаен. — Какво казваше майка ти за Роуз Литълтън?

— Не си спомням. А, чакай, Роуз е ангел.

„Страхотно“ — помисли си Джена.

— И имала ангелски белег като мен и мама — добави Лекси.

Джена я зяпна.

— Искаш да кажеш, че Роуз е имала същия белег на стъпалото като теб и майка ти? Откъде е знаела майка ти за това?

Лекси само сви рамене.

— Ти защо нямаш такъв белег? — попита детето.

— Не знам.

Тя никога не бе смятала белега на Кели за нещо специално. Не мислеше, че и нейната майка е имала, но в интерес на истината не си спомняше. Имаше дни, в които едва си спомняше лицето й. Повечето й спомени бяха неясни, смесица от собствените й мисли и онова, което й бяха разказвали за майка й. Зачуди се какво ли ще си спомня Лекси за Кели след двайсет или трийсет години. Сигурно нямаше да е много.

Момиченцето отиде до куфара, опита се да повдигне капака, но той не помръдна.

— Какво има тук? — попита.

Джена дръпна силно дръжката и куфарът се отвори насред облак прах. Тя се закашля и размаха ръка.

— Дрехи — изписка Лекси и коленичи до куфара. — Можем да си играем на маскарад, както правехме с мама. — Извади една безкрайна рокля, бяла, със стара, избеляла дантела. — Това рокля на ангел ли е?

— Не, миличка, мисля, че е булчинска рокля.

Странно, защото Кара й беше казала, че Роуз не се е омъжвала. Може би дрехата беше на сестра й.

Лекси порови в куфара и извади воал, пожълтели ръкавици до лактите, потъмнял сребърен гребен и четка. Купчината ставаше все по-голяма, докато накрая извади малък дневник с черна кожена подвързия. Тя сложи воала на главата си, а Джена отвори дневника и седна на пода. На първата страница имаше посвещение. Джена го зачете на глас:

— Скъпа моя Роуз, почувстваш ли се сама, знай, че не си. Вслушай се в сърцето си и ще чуеш шепота на онези преди теб. Ти си ангел и един ден отново ще полетиш. С обич, майка ти.

— Нали ти казах, че е била ангел — каза Лекси и седна до Джена.

— Да, наистина — измърмори тя и отгърна на следващата страница.

— Какво друго пише? — попита момичето.

Първите бележки бяха с дата 8 юни 1950 г. Джена продължи да чете:

— Днес погребахме Мичъл. Вчера трябваше да е сватбата ни, но вместо това аз погребах годеника си в твърдата, студена земя. Хвърлих рози върху ковчега му. Слушах как преподобният Джейкъб говори за живота му. Знам, че вече го няма, но все още не мога да го осъзная. Чувствам се толкова самотна. Майка и момичетата ме утешават, но сърцето ми е разбито. Не знам как ще продължа нататък. Как ще живея без него? Всичките ни мечти, всичките ни планове отлетяха — просто така. Когато се прибрах вкъщи, седнах на пианото и се опитах да посвиря. Музиката винаги е била моята утеха, но сега не мога да избягам дори в нейния свят. Вече нищо няма да е същото.

Джена отново погледна булчинската рокля и каза:

— Предполагам, че е била нейна.

— Не е могла да я облече — рече Лекси. — Колко тъжно. Какво друго пише?

Джена отгърна на следващата страница — 14 юли 1950 г.

— Откакто Мичъл почина, си запълвам времето, като проучвам корабокрушението. Знам, че с майка имаме същия белег по рождение на петата като Габриела, бебе, изгубено при корабокрушението. Изглежда, че такъв има всяка първородна дъщеря, потомка на Габриела. Според легендата един ангел я грабнал за крака от бурните вълни на океана и нежно я положил на брега, в безопасност. Белегът на петата й е останал от ангела. Но легендата не казва какво се е случило с родителите на Габриела. Как са умрели? Как едно малко бебе е било отделено от майка си?

Мама казва, че всяка жена, родена със същия белег, се е опитвала да намери отговорите на тези въпроси, но родителите на Габриела не се споменават в никой от разказите за корабокрушението. Всъщност повечето от оцелелите се кълнат, че изобщо не са виждали бебето преди сутринта, когато корабът се е разбил. Как е възможно, след като са прекарали на кораба близо две седмици? Дали Габриела е била ангел, изпратен на земята, за да постави ново начало? Според някои хора е така, но подобна мисъл изглежда плод на въображението. Вече ми е трудно да вярвам в ангелите. Не разбирам защо Бог взе Мичъл толкова млад. Но аз само се опитвам да си запълня времето с това.

Днес отидох в библиотеката и търсих още информация. В един дневник намерих бележки на Самюъл Мартин, един от моряците на кораба. Няколко минути преди корабът да се разбие, той чул ужасна кавга, изстрел и плач на бебе. За жалост никое от телата, изхвърлени на брега, не носи рана от куршум, така че той не е сигурен какво се е случило. Мисля, че нещо е станало на кораба, преди да потъне, нещо, свързано с родителите на Габриела, моите предци. Но дали някога ще узнаем като?

Джена отгърна на следващата страница с очакването историята да продължи, но там имаше нова дата — 9 септември 1950 г., два месеца по-късно.

— От последните ми записки се случиха много неща. Майка се разболя от ужасна треска. През нощта мокрех челото й с хладка вода и я слушах да бълнува как ще отиде при баща ми на небето. Опитах се да я накарам да се бори, да остане при мен и сестрите ми, но тя продължаваше да губи сили и снощи почина. Сега сме съвсем сами. Трябва да отгледам трите си по-малки сестри, както и бебето, което расте в мен. Как ще успея да се справя с всичко?

— Значи е родила бебе? — попита Лекси.

— Така изглежда — каза учудено Джена и отгърна на следващата страница, с дата 10 март 1951 г.

— Днес дадох детето си. Имах само няколко секунди да я подържа и да се сбогувам с нея. Жената, която я взе, ме увери, че семейството, което ще я отгледа, са мили и любящи хора и ще й дадат всичко онова, което аз не мога. Това беше най-трудното решение, което ми се е налагало да взема, но нямам достатъчно пари, за да се грижа и за сестрите си, и за бебето. Надявам се един ден да я намеря. Утешава ме мисълта, че ще я позная по белега на петата й, същия като моя. Колкото и далеч да сме една от друга, винаги ще бъдем свързани от целувката на ангела. Пъхнах медальона, който ми даде Мичъл, в одеялцето й, така че винаги да има у себе си нещо от своите родители. Надявам се да ми прости, че съм я оставила. Може би някой ден тя ще се върне при мен.

Джена прелисти останалите страници, но те бяха празни. Погледна към Лекси, защото момиченцето беше необичайно мълчаливо. На лицето му беше изписано объркване.

— Миличка, какво има?

— Мама имаше медальон. Той се отваряше и тя каза, че ще сложи снимката ми вътре. Мислиш ли, че е бил медальонът на Роуз?

— Не виждам как е възможно — каза бавно и несигурно Джена. Щом Роуз е имала белег по рождение и дъщеря със същия белег като Кели и Лекси…

Джена се върна към откъса в дневника и датата я порази.

— О, боже мой! — прошепна.

Нейната майка, Кристъл Бенет, беше родена на 10 март 1951 г., същия ден като бебето на Роуз. Но Джена никога не беше чувала майка й да е била осиновена. Дали тя е знаела? Или Кели?

Сестра й сигурно е знаела, сигурно е разбрала, че семейството им произхожда от Ейнджълс Бей. Затова са ги изпратили в къщата на Роуз — къщата на баба й.

Пулсът й се ускори три пъти. Изглеждаше невъзможно, но всички факти сочеха натам. Дори датите да бяха съвпадение, рожденият белег на Лекси беше неоспорим.

Роуз Литълтън беше нейна баба. Двете с Лекси бяха свързани с този град чрез кръвта на предците си. Кели е искала да започне нов живот там, където е била родена и дадена за осиновяване майка й. Тръпки пробягаха по гърба на Джена. Почти чуваше гласа на Роуз, хлипанията й, когато оставяше детето си. Усещаше отчаяната й нужда един ден отново да го види.

Но доколкото знаеше, това така и не е станало. Роуз беше починала преди две години, вероятно преди Кели да реши да бяга. И все пак те някак се бяха озовали тук.

Лекси се изправи и кихна, с което върна Джена в настоящето.

— Сега може ли да отидем на карнавала? — попита детето.

Джена бе вторачена в миналото, но Лекси вече гледаше напред, което сигурно беше хубаво.

Остави книгата и се изправи; трябваше да се заеме с един важен въпрос.

— Лекси, след това, което стана снощи, мисля, че е по-добре да си останем вкъщи.

Лицето на детето помръкна.

— Аз ще съм послушна. Ще остана при теб и ще ти казвам „мамо“. Обещавам — рече така сериозно, че на Джена й се доплака. — Няма да забравя — продължи детето. — Кими каза, че тази вечер на плажа ще има лагерен огън и всички ще пекат бонбони маршмелоу. Ще има и фойерверки. Моля те, трябва да отидем.

— Ами ангелите? Пак ли ще избягаш и ще отидеш да ги търсиш?

— Те няма да дойдат по време на фойерверките, защото ще е прекалено шумно — каза Лекси така авторитетно, че леля й се усмихна.

— А преди и след фойерверките?

Видя колебанието в очите й.

— Няма да ги търся, но ако ме открият, ще ги питам за мама.

— Миличка, не става така.

— Ти не знаеш как става. — Ти не си на небето и не знаеш нищо за ангелите. Ако говорят с някого, това ще е с мен, защото имам ангелски белег на стъпалото.

Това Джена нямаше как да оспори.

— Добре, но никакво преследване на ангели без мен, разбрахме ли се?

— Да! — Лекси радостно заприпка напред, преди леля й да е размислила.

Джена бавно я последва. Когато изкачи стълбите, погледна към избата, после изгаси лампата и затвори вратата. По-късно щеше да дойде пак и да търси нови следи към миналото. Когато влезе в дневната, старото пиано я зовеше. Прекоси стаята и седна на столчето. Представи си как на него седи друга жена и докосва тези клавиши. Спомни си думите на Роуз за утехата, която носи пианото. Музиката беше част от семейството им от поколения. Джена не беше наследила ангелския белег, но беше наследила музикалния талант.

Тя положи леко ръце на клавишите и започна да свири. Не знаеше мелодията, не знаеше откъде идват нотите. Когато спря, потрепери. Обърна бързо глава и долови отнякъде лек повей, но прозорците бяха затворени. Изпита странното чувство, че Роуз току-що е изсвирила мелодията вместо нея. Каква лудост — та Роуз беше мъртва. Но когато стана и тръгна да излиза от стаята, един тих глас й напомни, че според някои хора музиката е гласът на ангелите.

Тичането беше любимото средство на Шарлот за намаляване на стреса, но днес навън имаше твърде много хора. Понеже не искаше да рискува отново да срещне Андрю, беше взела колелото. Обичаше да разговаря със съседи и приятели, но днес имаше много неща, за които не беше в настроение да говори: например бебето на Ани, завръщането на Андрю, майка й, която трябваше да напусне къщата — все теми, които в града несъмнено обсъждаха.

Имаше нужда да остане сама, за да реши как да се държи с Андрю. Не че смяташе да поддържа каквато и да било връзка с него, но пътищата им щяха да се пресекат. Майка й очакваше от нея да ходи на църква в неделя и щом Андрю щеше да се нанесе в тяхната къща, несъмнено щеше да се наложи да обсъжда с него тези въпроси.

Шарлот зави по една улица и пое към следващия хълм. Вече усещаше как бедрата й горят, но тя знаеше как да облекчи тази болка. За разлика от душевната рана на младостта, която така и не бе зараснала.

След като видя Андрю, в главата й нахлуха спомени, хубави и лоши, а тя не искаше да си спомня онзи период от живота си. Беше продължила напред и сега се боеше, че Андрю ще й зададе въпроси, на които не желаеше да отговаря. Най-много се страхуваше, че може отново да започне да изпитва нещо към него, а това беше последното, което искаше.

Взе да върти още по-бързо педалите и когато стигна върха на последния хълм, вече се задъхваше. Зави по улица и след като стигна до равната й част, пулсът й се забави. Знаеше, че майка й ще се опита да ги събере с Андрю. Вече беше усетила как тя обмисля възможността дъщеря й да се омъжи за новия свещеник. Сякаш историята щеше да се повтори и тя щеше да води същия живот като майка си. Това нямаше да стане. Тя не желаеше такъв живот за себе си, нито пък вече искаше да стане съпруга на Андрю. Прекалено много вода бе изтекла от онова време.

Шарлот прогони Андрю от мислите си и се опита да се порадва на карането. След като се върна, започна да си дава сметка колко й е липсвал градът — чистият и свеж въздух, океанът, който се виждаше, където и да застанеш, мирисът на океана, чувството на принадлежност към общността. Все едно дали й харесваше или не, тя беше местно момиче и винаги щеше да е такова.

Почти беше стигнала краят на улицата, когато един пикап я задмина и паркира пред последната къща. Щом шофьорът слезе от колата, тя позна Джо Силвейра. Носеше избелели дънки и фланелка с дълъг ръкав. Стомахът й се сви. Замисли се дали да не обърне, но беше твърде късно. Той я видя и й помаха.

Тя приближи колелото до тротоара и спря пред него.

— Здравейте, началник.

— Доктор Адамс — каза той с усмивка. — Обикновено ви виждам да тичате. Не знаех, че обичате да карате колело.

— Имах нужда да потренирам по нагорнище.

Топлият му поглед леко я смути. Имаше такива тъмни, секси очи.

— Впечатлен съм. Аз се уморявам само като изкачвам този хълм с колата.

— Не трябва да се задоволявате само с шофиране. В добра форма сте.

Щом го каза, Шарлот прехапа устни. Браво, да се издаде, че го оглежда. Колко непристойно.

Джо, който явно нямаше нищо против, се усмихна по-широко.

— Благодаря. Вие също.

Тя отчаяно затърси друга тема. У Джо Силвейра имаше нещо, което винаги я изкарваше от равновесие.

Освен това й се искаше да си беше сложила гланц за устни, може би и малко руж, а всъщност беше потна и един господ знаеше на какво прилича косата й, стърчаща изпод каската, която винаги носеше, откакто бе работила известно време в спешното отделение.

— Взех Ани вкъщи — тоест в къщата на майка ми — рече тя, тъй като й стана неловко от настъпилото мълчание. — Ще остане там една-две седмици, докато намерим някакво решение.

Погледна я учудено.

— Много великодушно от ваша страна и от страна на майка ви.

— Ани е сама и в трудно положение. Нуждае се от помощ. Не можех да я зарежа.

— Много хора биха могли.

Шарлот знаеше, че той има право; беше срещала толкова студени, безразлични, „изхабени“ медицински работници. Надяваше се тя самата никога да не стигне дотам, че да не й пука.

— Ако питате майка ми, щеше да ви каже, че имах лошия навик да прибирам бездомни животни. След две кучета и четири котки тя настоя да им намеря други домове. Учудих се, че се съгласи Ани да остане с нас, но побързах да приема поканата, преди да е размислила.

— Ако мога да помогна с нещо, кажете ми.

— Добре. Е, ще ходите ли на празника довечера?

— Аз съм дежурен. А вие?

— Не знам дали ще ходя — отвърна тя, като сви рамене. — Била съм много пъти.

— Сигурно, но преди доста време. Нещата се променят.

— Не и тук — усмихна се тя. — Ходих в заведението на Дина да пия кафе и мога да се закълна, че Руди и Уил водеха същия спор кой е хванал най-голямата риба, както всяка година.

— А доколкото разбрах, и двамата не ги бива като рибари — ухили се Джо. — Е, колко още ви остава да карате днес?

— Това беше последният хълм. За щастие на връщане ще се спускам.

— Моментът изглежда подходящ за едно питие. Ще влезете ли? Предполагам, че сте жадна.

— Ами… — поколеба се Шарлот. Знаеше, че трябва да откаже, но в следващия миг се чу да казва: — Благодаря, би било хубаво.

Закара колелото си до входната врата и го облегна на верандата на Джо, после свали каската и разтърси коса. По раменете й се спуснаха заплетени кичури.

Джо отвори вратата на къщата и навън изтича златист ретривър, който се спусна с лай първо върху Джо, а после и върху Шарлот.

— Долу, Руфъс — заповяда стопанинът, но кучето беше твърде заето да ближе лицето на Шарлот с радостно вълнение.

— Ама че си сладък — каза тя, като се наведе да го почеше по главата.

— Съжалявам — обърна се към нея Джо и сграбчи Руфъс за нашийника.

— Няма защо. Обичам кучетата. Откъде го взехте?

— Вървеше заедно с къщата. Беше на чичо ми. Когато той почина, съседите го взели у тях. Дори не знаех за него, докато преди две седмици не изкопа дупка под оградата и не дойде тук. Оттогава не желае да си ходи. Съседите са възрастни и явно се радват, че Руфъс реши да се изнесе, защото скоро след това намерих на верандата голяма торба с кучешка храна.

— Не изглеждате недоволен — отбеляза Шарлот. Радваше се да види Джо така отпуснат и безгрижен, а не на дежурство, както досега.

— Като дете винаги исках куче, но майка ми казваше, че й стигат шестте деца. Когато се появи Руфъс, не можех да го отпратя. Реших, че това е повече неговият дом, отколкото моят.

— Разбирам.

— Знам — каза той, като я гледаше в очите. — Заповядайте вътре.

Шарлот влезе, любопитна да види къде живее Джо. Къщата беше сравнително стара, вероятно с две или три спални. Дневната и трапезарията бяха с дървен под и оскъдна мебелировка. Дневната имаше плъзгащи стъклени врати, през които се излизаше на веранда от червено дърво.

— Вода? Студен чай? Сода? Бира? Какво предпочитате?

— Би трябвало да кажа вода, но ми се пие студена бира.

— Жена по мой вкус. — Усмихна се той. — С чаша или от бутилката?

— Нека да е от бутилката.

— Ей сега се връщам. Ако Руфъс вземе да фамилиарничи, разкарайте го.

Той пусна нашийника, но вместо да се втурне към Шарлот, кучето го последва в кухнята.

Докато чакаше Джо с бирите, тя излезе на верандата. Гледката беше невероятна. Виждаха се Оушън Авеню, пристанът и синята морска шир. Нямаше мъгла, а само няколко ивици бели облаци в лятното небе.

След миг Джо се появи и й подаде една бутилка бира. Студената течност беше истинска наслада.

— Гледката е невероятна.

— Знам. Щом прекрачих прага и излязох на верандата, ми се прииска да не си тръгвам — каза той, после остави бирата на парапета. — Къщата ми я завеща чичо ми, може би защото само аз от племенниците му идвах тук и ходех с него за риба. Мисля, че по онова време бях на дванайсет и майка ми се чудеше как да ме отпрати за лятото. Чичо Карлос беше луд на тема риболов. Прекарахме в океана три дни и хванахме повече риба, отколкото можех да преброя. Сигурно е решил, че ще оценя къщата и града. В началото дойдох да обявя къщата за продан, но щом я видях, разбрах, че няма да мога. Направо отидох в полицейското управление и попитах дали търсят служители. Началникът Робинсън се канеше да се пенсионира, така че аз се оказах на подходящото място в подходящия момент.

— Трябва да сте имали впечатляващи препоръки, за да ви назначат за началник.

Той опря лакти на перилата, загледан в панорамата.

— Работих дванайсет години в лосанджелиската полиция. Постъпих там на двайсет и три, веднага след като завърших академията. Работих като патрул, в отделите за борба с бандите, в хазарта. Видял съм какво ли не.

Съдейки по тона му, Шарлот реши, че повечето от видяното е било лошо.

— След Лос Анджелис Ейнджълс Бей сигурно ви се вижда малко досаден.

— Не, идеално е. — Той се обърна и я погледна. — Бях готов да напусна Лос Анджелис. Всъщност месец преди да получа къщата, напуснах работа. Още не бях решил какво да правя с живота си; знаех само, че ми трябва промяна. Бях започнал да се превръщам в човек, когото сам не можех да позная. Трябваше да се измъкна от онова положение.

— Случи ли се нещо конкретно? — попита Шарлот, но понеже той не отговори веднага, реши, че е преминала границата. — Това не е моя работа. Не трябваше да питам.

Джо въздъхна.

— Докато арестувах един, той ме нападна. Аз му отвърнах. Беше извратено копеле и исках да го убия заради онова, което беше направил. Партньорът ми ни разтърва. Иначе не знам докъде щях да стигна. На следващия ден си подадох оставката и си мислех, че повече никога няма да работя като ченге. Минаха няколко седмици обаче и главата ми взе да се прояснява. Когато дойдох в тук, сякаш лампичката в мен отново светна. Мястото ми хареса. Няма много престъпления, а с малкото, които стават, ми харесва да се занимавам. Харесваше ми да съм ченге; просто имах нужда да съм ченге другаде, не в Лос Анджелис. Повечето хора тук са добри и ги е грижа един за друг. — Той прокара пръсти през косата си и добави: — Съжалявам. Вие ме попитахте.

Шарлот много се радваше, че е попитала, а също и че той сподели с нея тези неща.

— Няма проблем, знам за какво говорите — отвърна. — Работата в клиниката ми позволява да опозная пациентите си, да бъда част от общността, и това ми харесва.

— Мислех, че не сте сигурна дали ще останете. — Той вдигна вежда. — Струва ми се, че си харесвате работата.

— Наистина я харесвам. Харесвам много неща в този град, но отношенията с майка ми са сложни, а и ми се иска да забравя някои моменти от миналото. Но не е лесно, понеже миналото ми е тук.

— Където и да отидете, не можете да избягате от миналото — каза Джо. — Може би е време да спрете да бягате и да се изправите лице в лице с него.

— И това го казва човек, който сам си признава, че е избягал — отбеляза тя.

— Така е — каза той, като наклони глава, — но аз не бягах от миналото. По-скоро исках да избегна това, бъдещето ми да бъде същото като миналото.

— Е, за момента аз просто се опитвам да помогна на майка ми да се справи с живота си и да приеме смъртта на баща ми. — Шарлот замълча, после смени темата: — Как се казваше чичо ви? Чудя се дали съм го познавала, в случай че е идвал в нашата църква.

— Казваше се Карлос Рамирес. Беше брат на майка ми. Вярваше, че е потомък на Хуан Карлос Рамирес, който уж бил на кораба, който потънал преди около двеста години.

— Колко интересно.

Джо само сви рамене.

— Ами вие? Имате ли роднини от времето на корабокрушението?

— Не. Родителите ми са дошли тук, когато баща ми бил назначен за пастор. И двамата са израснали в Сан Диего и повечето ни роднини още живеят там. Мислех, че майка ми може да реши да се върне, но този град е нейният живот. Баща ми е погребан тук, затова предполагам, че тя ще остане завинаги. — Шарлот отпи голяма глътка от бирата. — Мислите ли, че ще сте все така доволен от живота си в този град? Разбирам, че сте имали нужда от промяна, но да останете тук постоянно?

Джо я стрелна с поглед.

— Говорите като жена ми.

Жена му — да. Почти беше забравила за нея.

— Рейчъл е убедена, че за шест месеца ще се отегча — продължи той — и ще поискам да се върна в Лос Анджелис, но греши. Тук се чувствам у дома си. Именно такова място съм търсил, само дето не го знаех, преди да дойда тук. Не знам дали има някаква логика в това, което казвам.

— Не сте знаели какво ви липсва, докато не сте го намерили. Разбирам.

— Да — каза меко той, без да сваля очи от нея. — Странно е как човек си мисли, че има всичко, което иска, а после разбира, че не е така.

Шарлот нямаше представа за какво говореше сега. Начинът, по който я гледаше, я разсейваше, както и фактът, че двамата бяха съвсем сами.

Изведнъж от къщата се чу затръшване на врата, последвано от женски глас.

— Джо, къде си? — извика жената и след миг се показа на верандата.

Беше красива, с черна коса, бледа кожа, тъмни очи и изключително слаба. Носеше къса черна рокля и обувки на висок ток; приличаше на много изтънчен модел. Когато видя Шарлот, жената се намръщи.

— Рейчъл! Не мога да повярвам, че дойде — каза Джо.

— Да, виждам — каза остро жената. — Ще ме запознаеш ли с… приятелката си?

— Това е Шарлот Адамс. Доктор Адамс — поправи се той. — Жена ми Рейчъл.

— Радвам се да се запознаем — каза Шарлот и протегна ръка.

Рейчъл я стисна с хладно изражение на лицето.

— Мислех, че не можеш да се освободиш за уикенда — каза Джо.

— Стори ми се, че за теб е важно да дойда. Но ти явно си прекарваш добре и без мен.

— Не, не е така. — Той я изгледа остро. — Шарлот просто минаваше оттук. Караше колело и двамата се засякохме.

— Точно така, пък и вече трябва да тръгвам. Благодаря за бирата и за съвета, който ми дадохте за Ани. — Шарлот искаше да му даде оправдание, тъй като жена му изглеждаше разстроена от присъствието й.

— Ще те изпратя — предложи Джо.

— Няма нужда, ще се оправя. Надявам се да се видим отново, госпожо Силвейра — каза Шарлот. — Довиждане, началник.

Тя прекоси бързо къщата, взе каската и колелото си и тръгна по улицата. Предчувстваше, че Джо ще има неприятности. Може би го заслужаваше заради начина, по който я гледаше. Добре, че Рейчъл си беше дошла. Джо беше женен и тя, Шарлот, не трябваше да го забравя. Нито пък той.

Глава 14.

— Нищо не е станало — каза Джо на жена си.

Очите й горяха и той се почувства нелепо доволен от това, че тя ревнува. Отдавна не се бе случвало да предизвика у нея такава бурна реакция.

— Беше сам в къщата с привлекателна жена. Това не е нищо.

— Шарлот е лекарка. Лекува едно младо момиче, което завчера опита да се самоубие. Двамата сме само познати.

— Изглеждахте много повече от познати, когато влязох.

— Ела тук. — Той протегна ръка.

Без да му обръща внимание, Рейчъл скръсти ръце на гърдите и взе да потропва с крак.

— Трябваше да си остана в Ел Ей.

— Недей така. Радвам се, че дойде. Направо съм щастлив — поправи се той.

Сега имаше възможност да й покаже града в най-добрата му светлина. Фестивалът беше в разгара си; градът се вълнуваше. Нямаше да изглежда затънтен и заспал, какъвто тя си го представяше.

Понеже Рейчъл явно нямаше никакво намерение да помръдне, той отиде при нея, прегърна я и я притегли към себе си. Миришеше на „Шанел“ и по някаква причина скъпият аромат го подразни. Опита се да не му обръща внимание. След малко тя плъзна ръце около кръста му и вдигна глава към него.

— Наистина ли ти липсвах? — попита.

— Много. Радвам се, че дойде. Какво те накара да размислиш?

— Ти — отвърна жена му и го погледна объркано. — Не знам какво да правим, но знам, че имаме нужда да бъдем заедно, за да решим. И ето ме тук.

— И ето те тук — повтори той и я целуна по устата.

След първата целувка тя се отдръпна.

— Ще ми донесеш ли куфара? Трябва да се обадя по телефона. Наложи се да намеря някой да ме замести на огледа утре и искам да се уверя, че всичко е наред. Опитах се да звънна от колата, но нямаше обхват.

— Няма проблем.

Преди обаче Джо да направи и крачка, Руфъс се втурна навън и с обичайния си възторг скочи върху Рейчъл.

Тя нададе лек вик на уплаха и избута кучето с ръка, при което си изпусна телефона. Джо гледаше с ужас как апаратът се плъзна по верандата и падна долу.

— По дяволите! — изкрещя тя и изтича до перилото.

Той я последва, но по-бавно, знаейки, че телефонът й едва ли е оцелял след падане от над пет метра по скалистия хълм.

— Телефонът ми трябва — каза Рейчъл и се обърна към него с гняв в очите. — Целият ми живот е в този телефон. Откъде, по дяволите, се взе това куче?

Руфъс легна в краката й и наведе глава, доловил гнева й.

— Беше на чичо Карлос.

— Но преди не беше тук.

— Гледаха го съседите, но вече не.

— Защо?

Джо се покашля; подозираше каква ще е реакцията й.

— Защото сега го гледам аз — каза той.

— Не. Няма начин. Няма да гледаме куче.

— Това е неговият дом от седем години насам. Изкопа дупка под оградата, за да се върне. Много добро куче е. Приятелски настроено. Като го опознаеш, ще го харесаш.

— Не искам да го опознавам. Не си падам по животните.

— Аз ще се грижа за него. Той няма да те притеснява.

— Заради него вече нямам телефон.

— Просто ти се зарадва. Както ти се радвам и аз.

— Джо, не се опитвай да ме умилостивиш — изрече намръщено Рейчъл. — Кучето няма да остане.

— Нека да поговорим за това по-късно. Знаеш ли от какво имаш нужда? От чаша вино. Можеш да се преоблечеш, да се настаниш удобно и после двамата ще гледаме залеза. Дежурството ми започва чак в осем.

— Тази вечер си на работа?

— Заради фестивала вечерта ще е натоварена. На плажа ще има голям огън и фойерверки. Ще бъде забавно. Ще те запозная с разни хора.

Жена му го изгледа неуверено и за момент той си помисли, че ще се втурне към колата си и ще поеме обратно към Лос Анджелис. Не можеше да я остави да направи такова нещо.

— Рейчъл, дай шанс на това място. Прекара тук само два уикенда и още не познаваш никого.

— Джо, много е провинциално. Огньове, барбекюта, карнавали — тези работи наистина ли ти харесват?

— Да — отвърна той и я погледна в очите. — Знам, че не е честно спрямо теб. Знам, че според теб съм променил живота ни, без да те питам, без да ме е грижа за чувствата ти. Но ме е грижа. Обичам те. Обичам те от толкова време. Но в Лос Анджелис се задушавах.

— Промяната е твърде драстична. Можехме да се преместим в предградията, в западната част на града, в Пасифик Палисейдс, Бевърли Хилс, Малибу. Тук сме на четири часа път от всички, които са част от живота ни. Освен това аз имам кариера, Джо. Добър брокер съм. Отне ми толкова време да намеря нещо, което умея, а сега ти искаш да го захвърля.

— И тук има имоти за продаване, а на юг, по крайбрежието, има нови строежи. На скалите строят нови къщи. Можеш да си добра в работата си и тук. Аз също.

— Все успяваш да ме убедиш — каза тя, клатейки глава.

През по-голямата част от съвместния им живот беше обратното, но понеже тя вече беше на път да се усмихне, Джо реши да не коментира.

— Добре, ще изпия чаша вино и ще ти взема телефона. Трябва да се обадя. И вземи кучето с теб — каза Рейчъл.

— Хайде, Руфъс — подкани го Джо и го хвана за нашийника. — Да вървим вътре.

Затвори вратата към верандата и погледна надолу към кучето. Чувстваше се ужасно виновен за това, че го води вътре. Последните дни бяха гледали залеза заедно.

— Всичко ще е наред, приятел. Тя ще те хареса. Рейчъл е добър човек и искаме да остане, така че трябва да се държиш прилично.

Руфъс излая.

— Точно така. — Джо отиде в кухнята с надеждата, че наистина има бутилка вино. Отдавна не беше купувал от любимата марка на Рейчъл, защото тя идваше само от време на време. А той самият предпочиташе една студена бира… като Шарлот.

Постъпи глупаво, като покани Шарлот, но не успяваше да съжали за това. В крайна сметка нищо не се беше случило. В един кратък миг може би му се искаше да я целуне, но не го беше направил, защото не смяташе да изневерява на жена си. А Шарлот не беше от жените, които се забъркват с женени мъже. Така че двамата щяха да бъдат само приятели. Всичко щеше да се нареди.

Тимъти Милтън и Джеймс Холт бяха най-добри приятели и прословутите автори на видеоклипа за ангелите, пуснат в интернет. Рийд най-накрая успя да получи съгласието на Хенри Милтън за интервю и рибарят уреди срещата да стане на лодката. Рийд предпочиташе да разследва миналото на Джена, но обаждането на Хенри му напомни, че има да пише материал за ангелите. Реши да приключи с това и после да се съсредоточи върху историята на Джена.

— Можете ли да ми кажете какво точно видяхте онзи ден?

Тимъти, върлинесто момче с пясъчноруса коса и сериозна усмивка, кимна.

— Беше рано сутринта, към пет часа, и беше още тъмно. Отивахме за риба в открито море. Излязохме от пристанището, минахме покрай скалата и тогава ги видяхме. Беше невероятно. Ангелите бяха два или три, не съм сигурен. Но видяхме крилете и косите им. Едната имаше дълга златисторуса коса. Беше красива.

— Какво правеха?

— Летяха около скалата. Едната май държеше нещо, което приличаше на вълшебна пръчица, и изглежда, рисуваше на скалата.

— Идеята да го заснемем беше моя — прекъсна го Джеймс, който беше толкова тъмен, колкото Тимъти светъл, с горящи очи и много енергичен. Докато говореше, потропваше с крак. — Знаех, че хората ще полудеят, като го видят.

— Колко време гледахте ангелите?

— Само една-две минути, защото едната ни видя и полетя към нас — отвърна Джеймс. — После сякаш станаха десетки, не две или три. Обвиха ни с криле. Не можехме да виждаме, едва дишахме. Когато се освободихме, видяхме, че сме отнесени на около сто метра и наоколо отново е мрак.

— Интересна история. Защо на видеоклипа не се вижда как ангелите летят към вас?

— Пич, всичко стана много бързо и не можахме да го запишем — отговори Джеймс. — Май изпуснах фотоапарата, когато ни покриха с криле.

— Извадили сте късмет, че не се е счупил — каза Рийд. — Имаше ли някакви доказателства, че ангелите са нападнали лодката ви?

— Какво имаш предвид?

— Нали са ви обвили с криле. Не трябва ли да паднат някакви пера?

— Да, щеше да е супер — каза Джеймс. — Ама нямаше пера.

— Не ни вярваш, нали? Мислиш, че си съчиняваме?

— Много хора си правят видеоклипове, за да се прочуят в интернет — отвърна Рийд, докато изучаваше лицето на Тимъти. Момчето изглеждаше искрено. После отмести поглед към Джеймс, чието изражение обаче съвсем не беше така проницаемо.

— Не сме си го измислили — каза отбранително Джеймс. — Всичко стана точно както ви казахме.

— Какво бяха нарисували ангелите на скалата според вас?

— Карта — отвърна Тимъти. — На мястото на корабокрушението.

— Всички знаят, че потъналият кораб е бил натоварен със злато — добави Джеймс. — Ангелите се опитват да ни покажат къде е.

— И защо чак сега? — попита Рийд. — Минали са сто и петдесет години.

— Защото му е дошло времето — намеси се Хенри, който дойде на палубата при тях. — За всичко си има сезон.

— Но защо да му е времето сега? Какво се е променило?

— Е, най-малкото ти си тук — каза Хенри.

— Ангелите са дошли преди мен.

— Но те накараха да дойдеш, нали?

— Всъщност внукът ти и приятелят му ме накараха да дойда.

— Резултатът е същият — сви рамене старецът.

— Аз не съм търсач на съкровища или гмуркач. — Ако ангелите рисуват карта на някое отдавна загубено съкровище, аз няма да мога да го намеря — отбеляза Рийд.

— Не мисля, че е карта. Но според мен те се опитват да ни отправят някакво послание и на теб се пада да разбереш какво е — каза Хенри. — Не може да приемаш нещата толкова буквално. Понякога трябва да четеш между редовете.

Рийд седна отново на пейката, ядосан от думите на стария човек.

— Аз съм журналист. Само излагам фактите и оставям читателите да ги тълкуват.

Хенри се ухили срещу него.

— Учителят се превръща в ученик. В един или друг момент се случва на всички ни.

— Свършихме ли? Трябва да си ходим — каза рязко Джеймс, после стана и скочи от лодката на пристана, като даде знак на Тимъти да го последва.

— Чао, дядо. — Тимъти тръгна след приятеля си.

— Така, получи си историята — рече Хенри, когато двамата останаха сами.

— Може да се каже — отвърна Рийд.

Разполагаше със снимки на двете момчета, разказа им на очевидци и видеоматериала. Освен ако случайно ангелите не се появяха до понеделник, щеше да изпрати статията и да приключи с въпроса.

— Не че историята много я бива — добави. — Ти вярваш ли им?

— Тимъти е добро момче. Джеймс също. Двамата са видели нещо, залагам си живота. А за въпроса ти защо чак сега… Вярвам, че нещо се е случило; нещо в този град се е променило. Само трябва да разбереш какво. Какво ново има? Какво е различното?

— Откъде да знам? Не съм оттук. Може би ти трябва да си отговориш на въпросите.

Хенри поглади брадата си.

— Мислих много, понеже сега, в събота и неделя, празнуваме годишнина от основаването на града и така нататък. Може това да е причината. А може и да е нещо друго.

— Категорично мнение — това най — много го обичам.

— Знам, че си падаш по фактите — ухили се Хенри, — но понякога трябва да следваш интуицията си.

— Вече съм го правил и така си навлякох много беди.

— Интуицията ли ти ги навлече, или амбицията?

Рийд му се усмихна накриво.

— Хенри, ти да не си психиатър? Щом заговорим, сякаш съм на психотерапия. Трябва да сложиш на лодката кушетка.

— Дядо ми казваше, че най-добре можеш да видиш отражението си в нечии очи. Това е истинското огледало.

Рийд погледна в очите на стареца, но освен насърчение друго не видя. Насърчение ли трябваше да види? Това, че някой вярва в него, макар той сам да не вярваше в себе си?

— Ти ще намериш отговора — рече уверено Хенри.

— Умен човек си.

Старецът се разкашля, а раздиращият звук сякаш идваше от дълбините на душата му.

— Да ти донеса ли вода? — попита Рийд, притеснен от внезапната бледност на Хенри.

— Добре… добре съм — отвърна той. — Преди пушех. Макар че кашлям, цигарите още ми липсват. Жена ми ме накара да ги откажа. Умираше и аз направих грешката да й кажа, че ще направя всичко, само и само да я зарадвам. Жената винаги знаеше как да ме накара да свърша каквото трябва.

Рийд се вгледа в него и го загложди един въпрос, който не трябваше да задава, защото беше абсурден, а и нямаше смисъл от него. Въпреки това думите се отрониха от устата му:

— Случвало ли се е да видиш жена си — след като почина?

— Е, определено не очаквах да ме питаш това — изненада се Хенри, после въздъхна. — Никога не ми се е случвало, но исках. Двамата с Мери бяхме заедно дълги години. Бяхме се сбогували. Знаехме какво ни чака. Между нас нямаше нищо недовършено. Защо питаш?

— Просто така.

— Когато бяхме на лодката, ти видя нещо. И аз видях — силуета на жена. Не я познах, но се хващам на бас, че ти я позна — каза Хенри.

— Беше сянка, която премина пред слънцето.

— Кой умря, господин Танер?

Рийд затаи дъх. Не искаше да отговаря, но знаеше, че старецът няма да го остави на мира.

— Един човек, който ми беше много близък — отвърна замислено. — Казваше се Алисън. Почти година се опитвам да забравя онова, което й се случи. Мислех, че съм на път да успея, но после дойдох тук. Сега непрекъснато мисля за нея.

— Само мислиш ли?

— В бара на Мъри ми се стори, че виждам жена, която много прилича на нея, но тя изчезна, преди да стигна дотам. Стана така, че се сбих.

— Чух, че сте се млатили с момчетата Харлан — кимна Хенри. — Реших, че е заради жена.

— Е, не беше истинска. Само видение, подхранено от прекалено много текила.

— Чувстваш се виновен заради смъртта на приятелката си, нали?

— Не се чувствам; виновен съм. Тя умря заради мен. Ако се е върнала, значи е призрак, а не ангел. Преследва ме. Макар че каква, по дяволите, е разликата?

— Според някои призраците са духове, впримчени между този и другия свят, които имат нещо за довършване. Други вярват, че всички умрели отиват на небето и стават ангели. Понякога се връщат, защото любимите им хора се нуждаят от тях: от послание, от знак, от напътствие — сви рамене Хенри. — Кой знае?

— Всичко това са глупости — отвърна Рийд, давайки си сметка, че така се опитва да убеди себе си.

— Ако го вярваше, нямаше да продължаваш да си говориш с мен.

— Е, приключих. — Рийд стана. — Благодаря, че ми уреди среща с внука си.

— Няма защо. Знаеш ли какво, господин Танер, може би е писано да разкажеш друга история, а не тази, след която тичаш.

И на Рийд му беше хрумвало същото. Може би Алисън му се привиждаше, защото искаше той да поправи нещата, спасявайки някоя друга жена.

Може би и той искаше същото.

Глава 15.

Когато Джена дойде с Лекси на площада късно следобед, връзката й с Роуз Литълтън я накара, да види града малко по-различно. Ако подозренията й, че майка й е била детето на Роуз Литълтън, се окажеха верни, значи баба й бе прекарала живота си в Ейнджълс Бей. Ако не беше осиновена, майка й също щеше да живее тук.

Джена още съжаляваше, че не й е известно какво е знаела майка й за раждането си. Отговорите на тези въпроси обаче трябваше да почакат, докато се освободят от Брад и тя успее да поговори с баща си и други роднини, които можеха да й помогнат да разбере. А дотогава…

Джена огледа площада. Шивашката „седянка“ беше в разгара си. Имаше пет големи рамки, а наоколо им бяха насядали жени, които работеха върху различни завивки. Едно приятелче извика Лекси да седне на детската маса, а Джена тръгна към Кара Линч, която й помаха.

Джена поздрави жените и една от тях веднага стана и я подкани да седне до Кара.

— Нямам място тук — каза бързо Джена. — Дори не мога да шия.

— Значи ще се научиш — отвърна Кара и й подаде игла и конец. — Да започнем с основното. Виждаш ли малката дупка на иглата? Вдени конеца през нея.

— Е, това го знам — засмя се Джена. Имаше период, в който Кели се беше запалила по бродерията и й беше дала да държи гергефа и да направи няколко бода.

— Добре — каза с усмивка Кара, — направи го и ще ти покажа следващата стъпка.

— Не искам да оплескам работата — отвърна Джена. — Тези завивки няма ли да се продават после?

— Ще се продават. Всяка година честваме празника на града, като пресъздаваме първата завивка. Ушиваме и пет други модела, които са част от търговската гама на Ейнджълс Бей и се продават в цял свят.

— И точно затова трябва да отстъпя място на някой, който знае какво прави — каза Джена и се надигна, но Кара сложи ръка на рамото й и се усмихна.

— Смисълът на седянката не е само в самото шиене. Това е да си част от общността и традицията. То ни свързва един с друг, с миналото и с бъдещето.

Думите й трогнаха Джена и й напомниха за връзката, която никога не бе очаквала да открие и която сега изникваше навсякъде. Родословното дърво на Кара се простираше до времето на корабокрушението. Колко странно, че нейното може би също стигаше дотам или вероятно дори до основната фигура — бебето Габриела.

Джена плъзна поглед към средата на завивката, където беше белият квадрат, символизиращ бебешката шапчица, ангелското крило, което пресъздаваше белега по рождение на бебето, чудото на оцеляването му. Дали Кели е знаела за легендата? Дали е знаела, че Ейнджълс Бей ще спаси нея и Лекси? Дори да беше плод на въображението й, Джена не можеше да отхвърли идеята сега, когато започваше да вярва, че родословието й стига до този град, до тази завивка, до тази поредица от квадрати, които образуваха общата история на всички оцелели — история, която още не беше разказана докрай.

— Джена, добре ли си? — попита Кара. — Изглеждаш ми умислена.

— Просто си мислех за историята на това място. Винаги съм живяла в голям град, където хората не познават съседите си и не ги е грижа. Странно е колко сте свързани всички помежду си и с предците си и как всичко това е пресъздадено в тази завивка.

Потисна желанието си да сподели и за своята връзка с града. Докато живееше в лъжа, не можеше да разкрие, че е свързана с Роуз Литълтън.

— Джена, май и ти започна да се увличаш по шиенето. — Кара й се усмихна. — Тази завивка омагьосва всеки, който се захване с нея. Привлича те в своя свят и повече не те пуска. Не се учудвай, ако изведнъж се захванеш да шиеш и не искаш да спреш. То ти влиза под кожата.

— Точно така, скъпа — обади се една жена от другата страна на Джена. — Спомням си как дойдох за първи път тук преди четирийсет и две години. Бях на двайсет. Не бях направила и един бод през живота си, но се влюбих в шиенето на завивки от парчета. — Жената се усмихна и лицето й се набръчка още повече.

— Казвам се Долорес Кънингам.

— Освен това се влюби и в Престън Кънингам — намеси се една жена от другата страна на масата. — За да впечатли майката на Престън, й направи завивка. Затова хвърли толкова труд да се научи. Между другото, аз съм Маргарет Хил. Приятелите ме наричат Маги.

— И се получи — каза Долорес на Джена. — Отначало майката на Престън не ме харесваше. Мислеше ме за момиче от големия град, което иска да съблазни сина й и да го отведе. С онази завивка я спечелих. Убедих я, че възнамерявам да остана тук и че съм идеална за семейството. На следващия ден Престън ме помоли да се омъжа за него и аз се съгласих.

— Само че след три години се разведе с него — вметна Маги. — Долорес, това все пропускаш да го споменеш.

— Така е, но още обичам шиенето — рече тя и се усмихна лукаво на Джена. — Мъжете идват и си отиват. Завивките остават. Винаги го повтарям.

Докато слушаше как двете възрастни жени си приказват, Джена се зачуди дали са познавали Роуз Литълтън, дали са били приятелки с баба й. Искаше да ги пита разни неща, да научи всичко, но ако вземеше да разправя, че Роуз й е баба, щеше да привлече твърде много внимание.

Съсредоточи се върху иглата в ръката си. Успя да вдене конеца и го вдигна с чувството, че е постигнала една много малка победа.

— Кара, нали няма наистина да ме караш да правя нещо с него?

— Напротив, сега ще зашиеш предната за задната част на завивката.

— Да, бе — каза Джена, като я изгледа недоверчиво.

Кара се засмя.

— Лесно е. Мушкаш иглата тук и я изваждаш от другата страна, ето така. — Тя й показа. — Сега опитай и ти.

Джена направи каквото й каза Кара и със задоволство установи, че бодовете се получават равномерни. Може би щеше да се справи. Съсредоточи се върху всеки бод, молейки се да не обърка нещо.

— Не се притеснявай толкова — засмя се другата жена. — Боже мой! Така си стиснала иглата, че ръката ти е побеляла.

Джена вдигна очи към нея.

— Не съм свикнала.

— Това е добре — каза Кара. — Завивките не се правят, за да са идеални. Те се правят с любов.

— Но тези ще се продават. Клиентите ще очакват да са идеални или ще си поискат парите.

— Ушитото на ръка никога не е идеално. Нали се прави от хора. Може да ти прозвучи глупаво и старомодно, но баба ми ме учеше, че всеки бод е личен отпечатък, частица от историята, която се предава от едно поколение на друго. Хората, които си купуват ръчно изработени завивки, се радват, че в тях е вложено нещо лично, че са ушити от хора, а не от машини.

Джена не можеше да проумее изцяло идеята, че съвършенството не е важно. То беше целта, към която се беше стремила цял живот. Беше свирила на пиано по десет часа на ден, за да постигне съвършенство. А и трябваше да задоволи не само своите очаквания, но и тези на баща си, на учителите, а по-късно и на публиката, и на критиците. Идеята, че да си несъвършен е нещо приемливо, й се струваше сбъркана. Въпреки това, докато прокарваше иглата през плата, се отпусна.

— Така е по-добре — насърчи я Кара.

— Благодаря — каза Джена. — Каква търпелива учителка си. Подозирам, че от теб ще излезе страхотна майка.

— Надявам се. Снощи се уплаших и тогава си дадох сметка колко много искам това дете да се роди здраво — каза Кара и погали корема си.

— Наред ли е всичко? — попита загрижено Джена.

— Шарлот — доктор Адамс, каза, че съм добре. Бебето е толкова голямо, колкото трябва, пулсът му е силен и равномерен, така че всичко е наред. Сигурно е било просто спазъм. — Кара се умисли за момент. — Имала ли си чувството, че ще се случи нещо лошо точно когато всичко върви добре, защото не си такава късметлийка?

— Когато си бременна, е нормално да си нервна.

— И ти ли беше така, докато беше бременна с Лекси?

Джена мразеше да лъже Кара; хората в града бяха толкова приятни, толкова приятелски настроени.

— Мисля, че майките винаги се тревожат за децата си, дори докато са в утробата. Сигурна ли си, че го правя както трябва? — попита Джена, сочейки бодовете.

— Да, точно както трябва е. И благодаря, че ме успокои. Не искам да изглеждам параноичка. Напоследък имам някакво странно предчувствие; глупаво е. Не знам как ме търпи Колин. Той се държи страхотно. Невероятен мъж е. Сигурна съм, че ще стане прекрасен баща. — Тя поклати глава и се засмя. — Тези нерви сигурно се дължат на хормоните, нали?

— Сигурно — съгласи се Джена, но докато оглеждаше площада, и тя не можеше да се отърси от лошото предчувствие. В града имаше толкова непознати. Ако някой я наблюдаваше, нямаше да разбере. Но пък множеството й вдъхваше чувство на сигурност. Никой не можеше да нарани нея или Лекси насред шивашкото събиране. Трябваше да се тревожи, когато е сама вкъщи.

Джена знаеше, че Рийд е прав, когато й казваше, че не може да се крие вечно. Рано или късно Брад щеше да ги намери и тя трябваше да е подготвена за битката с него. Нямаше да е лесно, защото той беше баща на Лекси. Пред закона Брад беше невинен, жертва на ужасно престъпление. Накрая можеше да я обвинят не само в отвличане, но и да я заподозрат в убийство. Брад би могъл да представи нещата като съревнование между двете сестри и да каже, че Джена е влязла в къщата и е убила Кели. Как щеше да опровергае обвиненията му? Знаеше толкова малко за живота на сестра си. Трябваше да научи много повече и се надяваше с помощта на Рийд да се сдобие с необходимите средства за борба. Тогава можеше да мине в настъпление.

Рийд стоеше, вперил очи в екрана на компютъра. Отсреща го гледаше образът на Кели Уинтърс. Сякаш беше пораснала Лекси. Майка и дъщеря имаха поразителна прилика и Джена трябваше да вземе това предвид, преди да тръгне да бяга. Можеше например да боядиса косата на детето кестенява. После обаче той си спомни гордото заявление на Лекси, че изглежда точно като майка си. На Джена сигурно не й беше дало сърце да й отнеме това.

Беше прегледал онлайн архивите на всички вестници и медии, които бяха отразили смъртта на Кели Уинтърс, съпруга на полицай Брадли Уинтърс, и вече разполагаше с някои факти. На дванайсети април, петък, в четири следобед Брад Уинтърс се прибрал от работа и заварил къщата претършувана, а жена си — мъртва на пода в кухнята. Имала множество прободни рани. Според Брад дъщеря им Каролайн, слава богу, била у роднини в Мейн за уикенда, и така избегнала нападението.

Значи Лекси всъщност беше Каролайн. А Джена беше Джулиет Харисън, известна пианистка, свирила с почти всички големи оркестри в света. Баща й Деймиън Харисън беше прочут диригент. Предполагаше се, че по време на нападението са били в Лондон, макар няколко вестника да твърдяха, че Джулиет била в клиника, след като припаднала на сцената от свръхдоза наркотици преди концерт във Виена.

Той се замисли. Джена не беше споменала за пристрастяване към наркотици, макар че бе загатнала за някаква криза. Все пак идеята за наркотиците не му звучеше достоверно.

Той остави настрана Джена и се замисли за Брад Уинтърс. Намери няколко негови снимки, от които една, направена около три седмици преди убийството. Местна жена го провъзгласила за герой, след като той я спасил от отвличане с кола, докато не бил на служба. На снимката беше вдигнал ръка, за да се предпази от фотографите, и лицето му не се виждаше добре, но въпреки това личеше, че е едър и силен мъж, с квадратно лице, подстриган късо като военен. Но по-важното беше, че е герой. Нищо чудно, че според Кели никой нямало да повярва, че този мъж бие жена си. Но само за това ли се отнасяше?

Рийд беше търсил биографични данни за Брад Уинтърс, но намерената информация беше малко. Явно никой не знаеше много за него, преди да стане полицай. Но най-много го озадачи това, че Брад не е вдигнал тревога, че Лекси е изчезнала. Той знаеше, че не е била у роднини. Ако убиецът беше той, значи в къщата не е имало друг нападател. Защо не е докладвал, че дъщеря му е изчезнала? Единствената причина, за която се сещаше, бе, че Брад не е искал да намерят Лекси. Или Брад знаеше, че Лекси е с Джена, или знаеше, че Лекси е видяла убийството на майка си, и не желаеше детето да бъде разпитано. Или и двете.

Рийд взе телефона и избра номера на Пит. Беше рисковано, но знаеше, че може да му има доверие. Освен това му трябваше посредник, който да му събере информация.

— Макавой — отговори приятелят му. — Рийд, по-добре да ми кажеш, че си написал материала.

— Почти. Току-що взех интервю от младите автори на клипа.

— Добре. Най-накрая имаме напредък. Затова ли се обаждаш?

— Не, имам нужда от услуга.

Пит въздъхна тежко.

— Вече ти направих услуга. Възложих ти задача, за да изкараш пари.

— Трябва ми информация за едно ченге от Масачузетс на име Брадли Уинтърс и за разследването на убийство в дома му преди малко повече от два месеца. Жена му Кели Уинтърс е била убита при предполагаем въоръжен грабеж в дома им.

— Какво ти трябва?

— Каквото намериш. Мислех да попиташ Стан, но не трябва да му казваш, че информацията е за мен.

Двамата използваха услугите на частния детектив от години.

— Убийство, така ли? Май ми харесваше повече, докато се беше отказал от сериозните теми.

— Нали ти ми казваше да се върна в играта — напомни му Рийд.

— Защо не се обадиш сам на Стан?

— Не искам да се разбира, че аз съм този, който задава въпроси.

— Ще видя какво мога да направя — каза Рийд. — Обаче искам да знаеш, че парите за Стан ще дойдат от заплатата ти. Нали не е замесена жена?

— Две.

— Страхотно! Двойна беда значи. Трябваше да се сетя.

— Държа нещата под контрол.

— Това съм го чувал и преди.

— Просто ми набави инфото. А, и ми трябва за вчера.

— Естествено. Ще ти дам инфото срещу статията за ангелите.

— Ще си получиш ангелите, не се тревожи — отвърна Рийд и затвори. Много повече го вълнуваше дяволът, наречен Брад Уинтърс.

— Имотът е фантастичен — каза Рейчъл, докато слизаше от колата.

— Това е изгоряла къща — отвърна Джо, без да може да откликне на ентусиазма й, и тръгна след нея по обраслата пътека. Беше извел жена си с колата, за да й покаже строежите по крайбрежието, да събуди интереса й към пазара на недвижими имоти в Ейнджълс Бей. Не смяташе да й показва къщата на Рамзи, но тя я забеляза и настоя да я види, или поне онова, което беше останало от нея.

— Виж каква гледка — изрече тя с вълнение, каквото не бе долавял в гласа й от години. — Представи си колко възможности има. Знаеш ли какво друго… — Тя се обърна към него с блеснал поглед. — Това е идеално място за снимане на филм. Марк толкова ще го хареса.

— Кой е Марк?

— Един мой познат, филмов продуцент. Търси имот по крайбрежието за един свой хорър.

— Къде се запозна с него? — попита Джо.

— Аз му продадох къщата миналата година — отвърна тя с небрежно махване на ръката. — Приятел е на Ейдън, партньора ми на смесени двойки.

— Не мисля, че го познавам.

— А, да. Трябва да се е записал в клуба, след като ти се премести.

Джо забеляза, че Рейчъл не използва „ние“. Очевидно не беше приела факта, че съпругът й и бракът й са на четири часа път от Лос Анджелис. Но в момента двамата се спогаждаха и той не искаше да клати лодката.

— Какво се е случило тук, между другото?

— Палеж, преди около шест месеца. Казват, че къщата е обитавана от духове. Преди четиринайсет години в избата открили труп. Оттогава всеки път, когато някой реши да я преустрои или да направи пристройка, нещо се случва.

— Интересна историйка — отбеляза Рейчъл. — Сигурно всеки малък град си има къща с духове. Какво още ще ми показваш?

— Това беше последната къща за днес. Трябва да отивам на работа. Ела на плажа довечера.

— И да си седя сама, докато ти дежуриш? Не ми звучи забавно.

— Няма да си сама. Ще те представя на другите. Всички са много приветливи и умират да се запознаят с теб.

— Не знам за какво ще си говоря с тукашните хора.

Той се усмихна на обърканото й изражение.

— Рейчъл, това не е Марс. Хората тук не са толкова различни от тези на четири часа път на юг. Макар че трябва да призная, понякога Ел Ей е наистина като друга планета.

— Джо, защо поиска да дойда този уикенд, след като цяла нощ ще си на работа?

— Ще се върна към дванайсет вечерта. Утре ще имаме на разположение целия ден. Може да поспим до късно. — Той се приближи и я прегърна. — Можем да прекараме целия ден в леглото. Отдавна не сме били заедно. Липсваше ми.

— И ти ми липсваше — призна тя.

Думите й го изненадаха.

— Наистина ли?

— Джо, обичам те. Само че ти постепенно се превръщаш в непознат за мен.

— Опознай ме отново.

— Ами аз? Ти готов ли си да опознаеш мен? Аз също се промених, в случай че не си забелязал.

— Естествено, че съм забелязал.

— И промяната не ти харесва, нали?

Това беше подвеждащ въпрос.

— Искам да си щастлива — каза внимателно той. — Кариерата ти те прави щастлива, разбирам го. Но можеш да вършиш тази работа и тук. Може би е неразумно да очаквам заради мен да се откажеш от живота, на който си свикнала. Но и аз съм правил компромиси. Пренесох се в къщата, която ни купиха родителите ти, въпреки че нямах желание.

— Беше щедър подарък и ти трябваше да си благодарен, че родителите ми могат да ни го осигурят.

— Благодарен бях. Съжалявам. Не ми се говори отново за това. — Той я целуна по устните, но тя се отскубна. — Какво има?

В погледа й проблесна колебание.

— Не мислиш ли, че има някаква причина да не забременея?

— Какво искаш да кажеш? — попита предпазливо той.

— Може би не трябва да имаме деца или да останем заедно.

Обзе го страх. Не искаше тя да пресича границата, която и двамата внимаваха да не престъпят. Не искаше тя да каже нещо и да не може да си вземе думите назад, или нещо, на което той да не може да отвърне.

— Не, няма причина. Трябва да останем заедно — каза накрая. — Обичам те от петнайсетгодишен.

Рейчъл му се усмихна тъжно.

— Но аз вече не съм онова петнайсетгодишно момиче и ти не си онова петнайсетгодишно момче. Страхувам се, че сме пораснали и сме се променили.

— Ако наистина го вярваше, нямаше да си тук — каза той с надеждата, че е прав.

— Тук съм, защото сигурно не съм готова да се откажа.

Изпита облекчение.

— Нито пък аз.

Искаше да я целуне отново, но не желаеше да усети студенината на устните й толкова скоро.

— Добре тогава. — Тя си пое дълбоко дъх, после въздъхна. — Май ще дойда на фестивала и ще се запозная с приятелите ти. Пак ще сме двойка.

Искаше му се да вярва, че тя е още с него, но въпреки думите й усещаше как му се изплъзва.

Глава 16.

Човек би казал, че Шарлот се разхожда с някоя знаменитост, съдейки по вниманието, което им засвидетелстваха. Усети, че Ани иска да избяга, и я хвана за ръка. Докато изминат няколко пресечки, привлякоха безброй втренчени погледи; хората дори не се опитваха да скрият, че ги одумват.

— По-добре да приключим с това сега — каза Шарлот. — Щом всички видят, че си добре, ще се съсредоточат върху някой друг.

— Не мисля, че обсъждат дали съм добре. Искат да разберат кой е баща на детето ми.

Ани споменаваше бащата за първи път и Шарлот реши да повдигне въпроса:

— Искаш ли да ми разкажеш за него?

Момичето поклати глава.

— Не мога да кажа на никого кой е.

— Ти ми каза, че не те е наранил и не те е насилвал, но ако използва нещо, за да те притиска, знай, че няма никакво право да постъпва така.

— Той е добър човек. Държеше на мен. Поне така си мисля. Не искам да му създавам неприятности.

— Той знае, че си бременна, нали?

Ани спря рязко.

— Искам да се върна в къщата на майка ти.

— Ани, трябва да му кажеш. Този мъж също носи отговорност за бебето. Не е редно ти да поемаш цялото бреме. Той трябва да те подкрепи поне финансово. Ако наистина е добър човек, тогава може би го подценяваш. Може би ще иска да ти помогне.

Щом изрече това, Шарлот се почувства като предател. Някога и тя беше в положението на Ани и не направи нищо от това, което току-що бе споменала.

— Съжалявам — каза веднага. — Ти си пълнолетна. Това са твоето бебе и твоят живот. Аз само искам да помогна.

— Оценявам помощта ти. Просто не мога да ти кажа за него.

— Добре. Ще те изпратя до къщата. Мислех, че ще е добре да си починеш от майка ми.

— Харесвам майка ти, но тя е много тъжна, не мислиш ли? Чух я да плаче в стаята си.

Шарлот никога не бе виждала майка си да плаче, макар че беше чувала хлипания в тишината на нощта. Моника не обичаше да показва емоция пред децата си, нито дори пред приятелите си.

— Тя много обичаше баща ми.

— Разказа ми как са се запознали на ледената пързалка. Тя се престорила, че не може да кара кънки, за да се наложи той да й държи ръката. — Ани се усмихна. — Но после разбрала, че и той не може, и двамата паднали един върху друг на леда. Щом го погледнала в очите, разбрала, че ще се омъжи за него. И през всичките години заедно така и не му казала, че може да се пързаля.

Шарлот погледна изумено Ани. Майка й никога не й беше разказвала тази история. Или беше? Може би просто не й беше обърнала внимание. Научила се беше да изолира критиките на майка си, но така може би беше пропуснала някои неща.

— Не е нужно да идваш с мен — каза Ани. — Знам пътя. Ти иди на плажа за огньовете. Аз ще се оправя.

Момичето тръгна обратно и Шарлот се зачуди дали тя самата е в състояние да отиде на празника. Но понеже Ани вече се беше отдалечила, реши все пак да отиде. Когато се спусна по пътеката към плажа, слънцето тъкмо се скриваше зад хоризонта. Беше захладняло и тя се загърна плътно в якето си. Щом стигна, свали обувките си и тръгна боса по пясъка към групата, която се беше събрала около току-що разпаления огън.

Първите искри я върнаха назад във времето на едно друго място, на друг плаж. Онази нощ също имаше огън…

Джоуи беше отмъкнал две бутилки водка от шкафа на баща си. Марша се беше сдобила с бутилка текила, а Рони беше накарал по-големия си брат да купи три стека бира. Беше краят на учебната година и началото на лятото; около малкия огън на плажа се бяха събрали тийнейджъри. Мястото беше уединено, на няколко километра от града, за да не ги види никой.

— Чарли, вземи един шот — каза Бет и й подаде чашка текила. — Хайде, пийни малко. Догодина завършваме.

През пламъците на огъня Шарлот видя Андрю Шилинг да говори с Памела Бейнс — Памела с големите гърди, дългите крака и предизвикателната усмивка. Шарлот я мразеше — най-вече защото Андрю явно много я харесваше. Предполагаше се, че той е неин приятел, на Шарлот. Предполагаше, че я обича. Миналата седмица правиха секс — беше й за първи път. Но може би беше сбъркала някъде, защото сега Андрю я избягваше.

Взе чашата с текила от Бет и я изпи. Алкохолът опари гърлото й и тя се закашля. Бет й се изсмя и й подаде втора чаша. Шарлот знаеше, че трябва да откаже; майка й щеше да бъде толкова разочарована от нея. Но какво значение имаше? Родителите й щяха да я намразят повече, ако разберяха, че е правила секс. И без това вече не беше доброто момиче; можеше съвсем да се провали.

Последва трети шот, после четвърти, докато Шарлот им изгуби края. Тласкана от гнева и алкохола, тя реши да се изясни с Андрю. Тръгна към него, като в един момент едва не падна в огъня. Някой я дръпна — беше Шейн Мъри, който я изгледа презрително, после отмина. Нея обаче не я беше грижа какво си мисли той. Искаше само да разбере защо Андрю вече не я харесва.

Андрю беше прегърнал Памела.

— Андрю, може ли да поговорим? — попита Шарлот.

— Чарли, какво правиш? Пияна си.

— Е, и? Ела с мен. Трябва да поговорим.

— Зает съм. По-добре си иди вкъщи. Накарай Тери да те заведе. Тя ще си ходи скоро, а и не пи.

— Не искам да си ходя с Тери. Искам да говоря с теб.

— Сега той не може да говори с теб, защото отиваме да плуваме голи — намеси се Памела. После се отдръпна от Андрю и си съблече ризата. Носеше секси розов сутиен, който разкриваше едрите й гърди. Шарлот остана с отворена уста. Нищо чудно, че Андрю желаеше Памела. Тя беше жена.

Памела го грабна за ръката и двамата се втурнаха към океана, като събличаха дрехите си. Останалите ги последваха и накрая на плажа останаха само дрехи, а водата се напълни с голи тийнейджъри.

В очите на Шарлот се появиха парещи сълзи. Огледа се за Бет, но не я видя. Сигурно и тя беше във водата. Тери също я нямаше. Шарлот беше съвсем сама и приличаше на идиотка. Идеше й да заплаче, но не можеше да заприлича на още по-голяма глупачка. Стомахът й се сви и тя реши, че ще повърне. Втурна се по пясъка, през дърветата, към паркинга. Видя да светват фаровете на някаква кола. Може би Тери още не беше тръгнала и щеше да я закара вкъщи. А после отнякъде се появи ръка…

— Шарлот.

Гласът на Андрю я сепна и я върна в настоящето. Шарлот примигна объркано.

— Добре ли си? — попита загрижено той.

— Ъ, добре съм.

— Изглеждаше на светлинни години оттук.

— Не чак толкова далече.

Очите му се спряха върху лицето й и Шарлот видя в тях нещо като разкаяние.

— Мислеше си за онази нощ на плажа, нали? — попита тихо той.

— Когато двамата е Памела се съблякохте голи и влязохте във водата ли? Да, така е.

— Не се гордея с тази случка — призна Андрю.

— Беше много отдавна — сви рамене тя, като се надяваше той да не говори повече за миналото, което, естествено, не стана.

— След онази нощ отказваше да говориш с мен. Исках да ти се извиня за държанието си, но ти не отговаряше на обажданията ми.

— Андрю, обаждането беше само едно. Не положи чак толкова усилия да ме намериш.

Тя знаеше, защото бе чакала до телефона. Не му се обади, защото искаше да го накара да съжалява и смяташе, че той ще позвъни пак. Оказа се, че е сбъркала.

— Чарли, тогава бях глупав хлапак. Направих грешки.

— Аз също. Въобще не трябваше да спя с теб. Или по-точно, да правя секс с теб на задната седалка на колата ти.

Андрю хвърли бърз поглед през рамо.

— Да не говорим за това тук.

— За да не опетни репутацията ти ли?

— За да не пострада твоята — подчерта той. — Виж, не смятах да обсъждаме това тази вечер. Мислех, че говорим за фестивала.

Така щеше да е много по-добре.

— Прав си. Сега не му е нито времето, нито мястото — каза Шарлот.

Тя се обърна, мислеше да го остави, но той тръгна редом с нея.

— Наистина те обичах, Шарлот — каза.

Шокирана, тя спря.

— Как можеш да го кажеш? Защо трябва да ме лъжеш сега?

Андрю изглеждаше смаян от думите й.

— Не те лъжа. Тогава ти ме уплаши. Не знаех как да се справя с чувствата си. Не исках да съм влюбен. Бях прекалено млад.

— И аз бях млада. Да не мислиш, че аз знаех как да се справя със своите чувства?

— Ти искаше повече, отколкото можех да дам.

— Ти не искаше да дадеш нищо — отвърна тя. — И откъде знаеше какво искам, след като самата аз не знаех?

— Издъних се — каза тихо той. — Когато тръгнах с Памела, оплесках нещата с теб. Сигурно си чула какво стана между нас, защото след онази нощ не можеше да ме гледаш.

И сега не можеше да го гледа — не само заради онова, което направиха с Памела, но заради онова, което направи самата тя.

— Андрю, нека да забравим случилото се.

— Чарли, искам да започнем отначало. Някога бяхме приятели.

— Ти сигурно много вярваш в това, да обърнеш и другата буза, но аз не чак толкова. Ти ме нарани и въпреки че мина много време, още не съм го забравила.

— Все още можеш да ми простиш.

Шарлот въздъхна.

— Добре — каза. — Всичко е простено и забравено. Сега доволен ли сте, преподобни?

Тонът й го накара да се усмихне.

— Винаги си мразила да грешиш.

— Не греша.

— Освен това мразиш да ти казват какво да правиш.

Тя понечи да възрази, но той вдигна ръка.

— Да сменим темата. Много съжалявам за смъртта на баща ти. Беше добър човек. Изобщо няма да мога да го достигна.

Шарлот го погледна замислено.

— Андрю, защо реши да станеш свещеник? Та ти дори не искаше да ходиш на църква. Няколко пъти се измъкна оттам с мен.

— Всъщност службата ми харесваше, но нямаше да изглеждам готин, ако си признаех, особено пред теб. — Той замълча за миг. — Когато отидох в университета, се отказах от много от ценностите си. В интерес на истината направо пощурях. Един ден обаче се осъзнах и не бях горд с живота, който водех. Започнах да ходя на църква, промених се и разбрах, че искам да стана свещеник.

— И пътят те доведе обратно тук — каза Шарлот.

— Ти също си се върнала тук — напомни й той. — Явно ни се дава втори шанс, Чарли.

Погледът му накара сърцето й да забие по-силно. Не можеше Андрю да я иска сега, след толкова години. Но дори да беше така, тя дали го искаше? Никой друг мъж не я беше докосвал така. И все пак…

Това й идваше прекалено, ставаше твърде бързо.

— Трябва да тръгвам — каза внезапно тя. — Сигурна съм, че пак ще се срещнем в града.

— Поне не ми отказа — извика след нея той.

Не беше се и съгласила, но знаеше, че съвсем скоро ще трябва да намери отговор. Ако не заради него, поне заради себе си.

Шарлот беше първият човек, когото Джо видя на плажа, но той май винаги виждаше първо нея във всяка тълпа. Тя, изглежда, водеше разгорещен разговор с новия свещеник. Джо знаеше, че Андрю Шилинг е израснал в града, но не знаеше, че между него и Шарлот има някаква връзка. Мисълта за това го накара да се намръщи.

— Джо — дръпна го за ръката Рейчъл, — какво гледаш?

— Нищо. Извинявай — каза той и й се усмихна. Беше успял да я доведе на плажа; сега трябваше само да се погрижи тя да прекара добре, докато той е на работа. Заоглежда тълпата и за свое облекчение видя Кара Линч. Жената се занимаваше с недвижими имоти и познаваше много хора. Тя най-добре щеше да му помогне да представи съпругата му на хората в града.

— Тази обстановка въобще не е като за мен — заяви Рейчъл. — Свикнала съм с Малибу и плажните клубове, където ми поднасят шампанско — отбеляза тя, когато наблизо притичаха деца.

— Преди ходехме на плажа в Манхатън и ти ме гледаше как карам сърф — напомни й Джо. — Тогава нямаше шампанско.

— По онова време ми харесваше просто да те гледам гол до кръста — каза тя и на устните й заигра лека усмивка.

— А на мен ми харесваше да те гледам по бански. Може би трябва утре да дойдем тук и да съживим онези дни.

— Ще видим. Силното слънце състарява.

— Е, по-добре да не става така. Ела да те запозная с някои приятели. Кара — каза той, когато се приближиха, — бих искал да те запозная с жена си. Рейчъл, това е Кара.

— Рейчъл, толкова се радвам да се запознаем — топло рече жената. — Джо ми е разказвал толкова много за теб.

— Здравейте — отвърна Рейчъл и стисна ръката й.

— Кара е омъжена за Колин Линч, един от моите полицаи — добави Джо. — Освен това им дължим две барбекюта.

— Е, ти си царят на барбекютата — отбеляза жена му.

— Джо казва, че си брокерка — продължи Кара. — Аз работя в една тукашна фирма за недвижими имоти. Още един брокер няма да е излишен.

— Наистина ли? — попита Рейчъл със светнали очи. — С какви имоти работите? Джо ми показа някои от новите строежи. Вашата фирма ли ги предлага?

— Някои да. В града има две фирми и с новите строежи и в двете имаме много повече работа.

Джо въздъхна от облекчение, когато те заговориха за пазара на недвижими имоти. Поне този проблем беше решен. Поогледа тълпата и се зачуди къде са отишли Шарлот и приятелят й. Не се виждаха никъде. Той не знаеше дали това е добре, или не. Но определено знаеше, че не би трябвало да го интересува.

Обърна глава в другата посока и видя Джена Дейвис, седнала на едно одеяло. До нея стоеше Рийд Танер и я гледаше. Джо присви очи; знаеше, че ангелите не могат да задоволят репортер като него. Освен това беше забелязал, че Джена се държи като човек, който крие нещо. Като ги събереше заедно, ставаше много интересно. Май трябваше да разбере повече и за двамата.

Глава 17.

Рийд отдавна не бе изпитвал такова нетърпение да види някого. Това очакване го смущаваше, възпираше го. Беше настроен оптимистично, а той не знаеше как да реагира на чувството на оптимизъм. Единайсет месеца искаше да напусне живота си, както се напуска хотел, но тази вечер си даде сметка, че гледа напред, а не назад. Искаше да приема Джена като героиня от свой материал, но не можеше да забрави вкуса й, усещането, когато докосна гърдите й, мекото й тяло. След като тя си тръгна от хотела му, се наложи да си вземе дълъг студен душ. Той вече бе замесен в живота й, все едно дали искаше и все едно дали тя искаше. А сега се притесняваше, че всъщност твърде много му харесва — това беше истинският проблем.

Тази вечер Джена беше с пусната коса — тъмна и поразрошена. Той си представи как прокарва пръсти през нея, как обхваща лицето й в ръце и се взира в онези големи, красиви, уплашени сини очи, как плъзва устни по нейните и двамата се пренасят в друг свят. Искаше да прогони самотата и страха от очите й, да я види как се усмихва, да чуе как затаява дъх, когато докосва устните й със своите. Искаше да отприщи страстта, която тя така строго контролираше, преструвайки се на обикновена майка от предградията.

Джена се бе настанила в ума му, бе влязла под кожата му. Беше го събудила и връщане назад нямаше.

Той дойде и седна на одеялото до нея.

Джена му се усмихна предпазливо.

— Доста време ти трябваше — каза тя. — Стоеше и ме гледаше. Колебания ли имаш?

— Някои — призна той.

— Ние с Лекси не сме твой проблем. Ако искаш, все още можеш да се оттеглиш.

Думите й му напомниха колко е великодушна. Макар че беше ужасно уплашена, беше в опасност и съвсем сама, тя му предлагаше да излезе от играта.

— Не искам. Вътре съм.

Джена присви колене и ги обгърна с ръце. Носеше блуза от трико, която подчертаваше извивките й, и мек пуловер. Краката й бяха боси и Рийд се усмихна при вида на лакираните й в червено нокти. Имаше чувството, че е зърнал частица от истинската Джена. Тя явно забеляза погледа му и зарови пръстите на краката си в пясъка.

— Не се притеснявай. Червеният лак няма да те издаде… Джулиет — каза той, нарочно използвайки истинското й име.

— Шшт — отвърна бързо тя и се огледа, за да е сигурна, че никой не ги подслушва.

— Спокойно. Никой не може да ни чуе. — Беше видял, че Лекси играе с други деца няколко метра встрани. — Приличаш ми повече на Джена.

— Вече започвам и да се чувствам като Джена. Джулиет прилягаше на старото ми „аз“ — класическо, романтично, откъснато от земната реалност. Но това вече определено не е моят живот. Как откри името ми?

— Чрез интернет. Не беше трудно, след като ми даде имената на Брад и Кели. — Рийд говореше тихо, защото, макар да бяха встрани от другите хора, някой можеше да чуе думите му. — Фактите, които имаш, съвпадат с полицейските доклади. Все още се чудя как Брад е успял да запази в тайна местонахождението на Лекси. Сигурно се тревожи, че не може да поддържа заблудата до безкрай. Има приятели, съседи, хора, които ще започнат да питат къде е дъщеря му.

— Обявил е къщата за продан — каза Джена. — Лицето, с което съм в контакт, ме информира какво прави.

— Така определено ще си спести въпросите на съседите.

— Може затова да го е направил, но въпреки това съм притеснена. Намислил е нещо и ако знаех какво, щяхме да сме в по-голяма безопасност.

Рийд не й каза да не се притеснява. Мъжът на сестра й беше опасен човек и Джена трябваше да почувства опасността. Не можеше да си позволи да се отпусне и да свали гарда. Залогът беше твърде висок.

— Трябва да ти кажа някои неща — заяви той.

Тя въздъхна.

— Ще ми харесат ли?

— Не.

— Винаги си толкова откровен. Не знаеш ли, че няма нищо лошо в това да представиш нещата малко по-розови, отколкото са?

— Напротив, има, когато животът ти е заложен на карта.

Тя обърна лице към него.

— Добре. Казвай.

Рийд извади имейла от Пит. Почти се беше стъмнило, но все пак светлината беше достатъчна, за да може Джена да види снимката.

— Познаваш ли този човек?

Джена се загледа в снимката.

— Не мисля. Защо, трябва ли?

— Казва се Брад Уинтърс.

— Това не е човекът, за когото бе омъжена сестра ми.

— Знам. Само че той има същия номер на социалната осигуровка, учил е в същото училище и е работил на същите места, които Брад е посочил в молбата си за постъпване в полицейската академия.

— Рийд, не разбирам.

— Твоят Брад е откраднал самоличността на този човек — каза директно Рийд.

Очите й се разшириха невярващо.

— Не може да бъде. Брад Уинтърс е често срещано име. Трябва да има някаква грешка.

— Няма. Поисках един приятел, частен детектив, да провери миналото на зет ти.

Той извади другата снимка, която беше принтирал, онази на зет й и историята за опита за отвличане. На нея Брад бе вдигнал ръка да закрие лицето си. Сега вече Рийд знаеше защо: не е искал снимката му да се появи във вестника.

— Тази снимка е направена три седмици преди смъртта на Кели. Зет ти е бил местен герой.

— Кели не ми е казвала за това — каза тя, като взе снимката.

— Но ти е казала, че наскоро някой е дошъл при нея и й е казал нещо за Брад.

— Не виждам връзката.

— Времето съвпада с момента на появата на статията. Възможно е тази снимка да го е издала на някого, който е познал зет ти и е знаел, че той не е Брад Уинтърс.

— Тогава кой е?

— Още не знам.

— Става все по-зле и по-зле — каза Джена. Тя отмести поглед към Лекси, която правеше пясъчен замък с едно друго дете. — Рийд, той й е баща. Какво ще й кажа? Как да й представя нещата, за да не страда?

Той долови болката в гласа й; знаеше, че ще е трудно.

— Ще й помогнеш да приеме истината, когато му дойде времето.

— Рийд, не мога да позволя Лекси да се върне при него. Трябва да намеря начин да докажа, че Брад е убил Кели — вирна брадичка тя.

Джена беше боец. Вероятно именно решимостта й беше помогнала да стигне върха в света на класическата музика. Вярно, беше рухнала под напрежението, но това само я правеше повече човек, по-симпатична. Макар че беше паднала, тя се беше изправила — и може би само това имаше значение. Може би и той това трябваше да направи — да стане и да се бори, вместо да се оставя бремето на вината да го потиска.

— Лекси никога няма да може да превъзмогне факта, че баща й е убил майка й — продължи Джена. — Тези белези ще й останат завинаги.

— Какво си й казала досега?

— Че баща й е болен и има нужда от помощ, и че затова трябва да бъде сам. Явно Кели е подготвила Лекси за бягство, защото тя знаеше, че ще се казва Лекси, а майка й — Джена. — Тя примигна, за да пропъди бликналите сълзи. — Кели трябваше да е Джена, не аз. Не знам защо е избрала това име. Но като го нося, се чувствам по-близо до нея, сякаш е мост между нас. Все едно че и двете сме умрели и сме станали един човек — Джена. Налудничаво ли звучи?

— Не, не е налудничаво. Мисля, че сестра ти би се гордяла с теб.

— Надявам се. Има ли начин Брад да разбере, че твоят детектив го проверява, и да ни проследи дотук?

— Използвах посредник. Прикрил съм следите си, Джена.

Тя кимна с облекчение.

— Щом Брад не е Брад, тогава кой е?

Рийд сви рамене.

— Някой, който иска да избяга от миналото си.

— Ами истинският Брад Уинтърс? Ако мъжът на Кели е използвал чужд номер на социална осигуровка, нямаше ли другият да разбере за това през последните осем-десет години?

— Надявам се да науча повече, но е много вероятно да не е жив.

Джена пребледня.

— Мислиш, че Брад не само е откраднал самоличността му, ами… го е убил?

— Може да греша.

— Или пък си прав. Кели сигурно е разбрала. Затова е планирала да избяга.

— Възможно е другият Брад да не е мъртъв, да се е появил и да е казал на Кели какво става. А може и да е съвсем различен човек. Може да е някой, който знае кой всъщност е Брад. Нямаме никаква представа от какво бяга зет ти. Ако някой е видял снимката му във вестника и е знаел нещо за него, може да е решил да говори с Кели, не с Брад. Ще разберем, когато разполагаме с повече парчета от пъзела.

Джена го гледа известно време.

— Това ли е всичко? — попита.

— Искам да ти задам още няколко въпроса.

— Естествено — въздъхна тя.

— Къде мисли баща ти, че си в момента? На лечение от наркозависимост ли?

В погледа й се появи разочарование.

— Баща ми знае, че не вземам наркотици. Смята, че си почивам на един курорт на Карибите. Един приятел има къща на Антигуа.

Отговорът й му напомни от колко различни светове идваха.

— Мъж ли?

— Това важно ли е? — вдигна вежда тя.

— Просто се чудех защо не си потърсила някого да ти помогне. Как може една красива, известна пианистка да няма приятел?

— Никога не съм имала време за сериозни връзки. — Тя прокара пръсти в пясъка и остави песъчинките да се изплъзнат между тях. — От тригодишна допреди два месеца живеех само за музиката.

— Каза, че си преминала през някаква криза. Какво стана?

— Припаднах на сцената. Не знам защо. От изтощение, депресия, безпокойство, паника… Или всичко заедно. Не спях и не се хранех добре. Турнето беше смазващо, през седмица бях в различен европейски град. Напрежението се трупаше от години; непрестанно се стремях към съвършенство и все не го постигах. Никога не бях достатъчно добра. Концертите ми костваха много. Всеки път, когато излизах на сцената, изпитвах ужасно безпокойство. Накрая рухнах. Измъкнах се от положението като страхливка. Припаднах, за да не се налага да кажа на баща ми, че съм изчерпана.

Самоанализът й го впечатли, но и му напомни какви високи очаквания има тя към себе си.

— Само затова ли не се отказа — защото се боеше от реакцията на баща си?

— Не. Обичах музиката. Тя ме помита, пренася ме на друго място. За мен музиката е освобождение, радост. Отражение на моята същност. За жалост музиката има и обратна страна — бизнесът, напрежението да се представиш добре, критиката на критиците, диригентите, публиката и баща ми. Имах нужда от почивка, но все нямаше време за това. Баща ми настояваше да продължавам, докато съм популярна, казваше, че не трябва да допускам хората да ме забравят, че ако не правя турнета, ако не се съм до най-добрите, с мен ще бъде свършено. Не исках да го разочаровам. Аз бях продължение на успеха му. Той ме създаде.

— Не е вярно — възрази Рийд. — Сама си го постигнала.

— Той беше мой учител.

— Ти си тази, която е свирила. Това е било твое постижение.

— Разумът ми го знаеше, но със сърцето беше много по-сложно — каза тя, взирайки се в очите му. — След като майка ми умря, баща ми остана единственият ми родител. Той виждаше майка ми в мен, а аз усещах присъствието й, когато свирех. Гласът й звучеше в съзнанието ми. Мислех, че ако не свиря, ще загубя тази връзка с нея. А тогава ще загубя и баща си. Ще остана сама. — Тя се обърна и насочи поглед към огъня; пламъците танцуваха върху лицето й. — Най-тъжното е, че никога не се боях, че ще загубя Кели. Приемах я за даденост и смятах, че винаги ще я има. Грешах. Грешах за толкова много неща.

Той потисна желанието да я прегърне. Знаеше какво е да си сам, наистина сам. С години се бе мъчил да стане част от семейства, които не го искаха. Накрая се оказа по-лесно да бъде сам, да не рискува повече да се разочарова. Но Джена беше познала обичта и все още имаше двама важни души в живота си.

— Пак ще видиш баща си. Може да е ядосан, но се обзалагам, че ще се върне в живота ти. А имаш и Лекси.

— Прав си. Освен това си човек, с когото е твърде лесно да се говори. Последните два месеца държах всички на разстояние. После се появяваш ти и аз си изливам сърцето.

— Добър слушател съм — усмихна й се той. — Баща ти сигурно е чул, че сестра ти е била убита. Беше ли на погребението? Свърза ли се с теб? Дори пресата да е смятала, че си на лечение, той е знаел, че не е така.

— Обадих му се от уличен телефон в деня след убийството на Кели. Вече беше чул новината, но не можеше да се освободи от ангажиментите си и да дойде на погребението. Искаше аз да присъствам на службата и да го държа в течение, докато търсят убиеца. Отначало мислех да не му се обаждам, но се притеснявах, че ако изчезна, може да започне да ме търси. Затова му се обадих няколко пъти, когато знаех, че го няма, и му оставях съобщения. Използвах улични телефони, така че да не могат да проследят обажданията.

Рийд поклати отвратен глава.

— Баща ти изглежда пълен задник. Дъщеря му е била убита. Как е могъл да не вземе самолета и да не потърси справедливост? Как не се е притеснявал за внучката си?

— Баща ми изостави Кели преди много време. Тя нямаше музикална дарба, затова беше оставена на бавачките и домашните помощници, докато той обикаляше света с мен. Дори не отиде на сватбата й. Май е виждал Лекси не повече от два пъти.

— Значи наистина е задник.

— Той е изтънчен, интелигентен и образован човек, но да, освен това е и задник. Що се отнася до Кели, и аз не бях по-добра. Аз също я изоставих. Може да звучи смахнато, защото имах много повече от нея, но аз й завиждах. Тя беше свободна от баща ми, от неговите очаквания. Не й се налагаше непрекъснато да се старае да спечели одобрението му; можеше да прави каквото си поиска. Сигурна съм, че тя е виждала нещата различно. Трябва да се е чувствала изоставена и от двама ни. — Джена го погледна, а в очите й се четеше вина. — Не можеш да си представиш колко съжалявам, че с Кели се отдалечихме. Ако й бях обръщала внимание, може би щях да разбера, че е в беда. Може би тя щеше да се обърне към мен по-рано, когато все още можех да й помогна. Може би, може би, може би — каза тя все по-високо и по-високо, с безсилие в гласа. — Де да можех да върна времето и да променя нещата.

Рийд много добре познаваше това чувство.

— Сега правиш нещо. Закриляш Лекси. Отказала си се от живота си заради това.

— Не е достатъчно.

— Страшно много е. Ти си спасението на това момиченце.

— Дано да е така. Искам да дам на Лекси онзи живот, който Кели искаше за нея, но знам, че съм жалък заместник. Не съм майка й. А знам какво е да загубиш майка си. Не бях много по-голяма от Лекси, когато мама умря.

— Как умря тя?

— В катастрофа. Трябваше да свири в църквата на Коледа — и тя беше пианистка. По пътя колата й попаднала на заледен участък и се преобърнала. Загинала е на място. — Джена си пое въздух. — Загубих двама души. Два пъти не успях да си взема сбогом. Не искам повече да взимам някого за даденост.

Рийд се загледа в огъня. Много добре знаеше за какво говори тя. Но какво значение имаше сбогуването, по дяволите? Важното беше какво има преди края. Той не съжаляваше, че не се е сбогувал с Алисън. Съжаляваше, че я е въвлякъл в живота си.

— Имаш ли нещо против да сменим темата? — попита Джена.

— Определено не — отвърна с облекчение той.

— Как върви статията? Повярва ли вече в ангелите?

— Не, още не съм си сменил вярата.

— Костелив орех си ти.

— Реалист съм. Ти нали не вярваш, че около скалите летят ангели?

— Идеята е интригуваща.

— Всеки компютър има специални ефекти, с които може да се направи такъв клип — поклати глава той. — Знаците върху скалата може да са резултат от приливите, ветровете, ерозията.

Тя наклони глава встрани и го изгледа лукаво.

— Това ли ще напишеш в статията?

— Да, бе. Ерозията не продава списания. Ще разкажа всички страхотни приказки, които чух за преживените чудеса, и ще оставя хората да решат какво да мислят.

— Въпреки че не вярваш в тях?

— Само предавам онова, което ми казват хората. Не съм им съдник.

— Майка ми казваше, че не можеш да откриеш надеждата, ако не погледнеш нагоре. Може би затова всички се взират в небето. — Джена се изтегна назад и се подпря на лакти, с извърната нагоре глава. — Нощта е красива. Рийд, опитай.

— Знам как изглежда небето.

— Не и тази нощ, и не с мен. Хайде. Какво имаш за губене?

Той се поколеба, после също се изпъна на одеялото. Отдавна беше загубил и вяра, и надежда, и всички подобни глупости. Вярно, че последните единайсет месеца гледаше все надолу, но не смяташе, че отношението му ще се промени, като се взира в небето. Обаче се изненада колко много са звездите, повече, отколкото някога беше виждал.

Беше израснал в голям град, където небостъргачите и светлините на града скриваха звездите. Той обичаше енергията, забързаността, адреналина на оживените улици. Но и това си имаше недостатък. В Ейнджълс Бей хората се познаваха. Грижа ги беше за съседите им. Те имаха надежда, даде си сметка той. И точно както беше предположила Джена, Рийд започваше да чувства как тази надежда прониква в него.

— Кели познаваше съзвездията — каза Джена. — Аз не успявам да ги запомня. Онази група там прилича на лъв, не мислиш ли?

— Мисля, че хората виждат онова, което искат да видят — отговори Рийд и се изненада, че използва същите думи като Хенри. Каза си, че ако скоро не се измъкне от този град, ще загуби разума си.

— Имам нужда да видя лицето на Кели — изрече Джена с тъга в гласа. — Трябва да знам, че правя онова, което тя искаше.

Той плъзна ръка по одеялото и я постави върху нейната.

— Така е, Джена, и мисля, че вече го знаеш. Няма нужда да ти го казва ангел. Няма нужда и аз да ти го казвам.

— Благодаря все пак — каза тихо тя.

— Няма защо. — Докато пръстите му бяха преплетени с нейните, той отново се чувстваше свързан — със света, с живота си и най-вече с нея. Тази връзка то плашеше до смърт.

Тъкмо отдръпна ръка и седна, когато при тях дотичаха Лекси и приятелката й. Лицето на Лекси светеше като коледна елха. По бузите й беше полепнал пясък, сигурно имаше и в косата, но очите й бяха изпълнени с чиста радост. Именно Джена й беше дала този миг, това чувство на защитеност и безопасност. Рийд се надяваше, че тя го осъзнава.

— Ще правим шмори — каза развълнувано момиченцето.

— Какво е това? — попита леля й.

— Не знаеш ли? — учуди се другото момиченце. — Взимаш две пълнозърнести бисквити, слагаш парче шоколад между тях, а после и разтопен бонбон маршмелоу. Страшно е вкусно.

— Искаш ли да ти дам един? — попита Лекси.

— Не мисля, че… — започна Джена.

— С удоволствие ще си вземе — каза Рийд. — И аз също. Хайде, Джена. — Той я дръпна и я изправи на крака.

— Не искам. Звучи отвратително.

— Довери ми се, искаш и не е отвратително.

Той я поведе към масата за пикник, където правеха шморите. Лекси и приятелката й ги последваха.

— Изглежда ужасно — сбърчи нос Джена.

— Но може да е вкусно. — Той й подаде две бисквити, после грабна парче шоколад и изхлузи полуразтопен бонбон от една пръчка. — Сложи първо шоколада, а върху него бонбона — инструктира я той. — Сега отхапи.

Тя го погледна със съмнение, но отхапа. Той гледаше как по лицето й се изписва чувство на наслада и го обзеха гордост и задоволство, каквито отдавна не беше изпитвал.

— Е? — попита той.

— Страхотно — каза учудено тя. — Фантастично е.

— Казах ти.

— Не мога да повярвам, че досега не съм опитвала това нещо. И не смея да си помисля колко калории има в него.

— Не мисли, просто се наслаждавай. — Той се наведе и си отхапа.

— Хей, вземи си друго.

— Ако не те бях накарал, нямаше дори да го опиташ. А сега не ми даваш?

— Не, но благодаря, че ме доведе — каза му тя със смях, после лапна остатъка от бисквитата.

— Имам по-добра идея. — Той грабна пръста й и облиза шоколада, останал по него. Сърцето му заби силно, като видя, че очите й потъмняха от желание.

Джена издърпа ръка, взе салфетка от масата и я избърса. Каквото и да бе изпитала в този кратък момент, тя го потуши.

Той тръгна след нея.

— Не трябваше да го правиш — каза тя сърдито и седна на земята. — Всеки можеше да те види.

— Е, и какво? — Той се настани до нея.

— Какво? Знаеш, че не трябва да привличам вниманието.

— Никой не гледаше.

— Няма как да знаеш — отвърна тя и огледа плажа. — Все имам чувството, че някой ме наблюдава.

— Струва ти се, защото си уплашена. Но дори някой да ни беше видял, да не сме извършили престъпление? Ти живееш като вдовица. Аз не съм женен. Целунахме се. Можем да правим каквото искаме.

— Не, не можем. След ден-два ти ще си заминеш, а аз съм бегълка с малко дете. Не съм в позиция да се обвързвам с някого, дори ти да искаше такова нещо, а съм сигурна, че не искаш. Сега не е моментът да започваме каквото и да било, дори краткотрайно.

— Кой казва, че ще е краткотрайно? — предизвика я той. Думите неволно се изплъзнаха от устата му и той не можеше да си ги вземе обратно.

— Защото ти не си от мъжете, които си падат по сериозните връзки, а аз не съм от жените, които си лягат с някого за една нощ.

Искаше му се да й каже, че не го е преценила правилно, но тя беше познала за връзките му. През последната година избягваше всичко, по-дълго от една нощ. Ако трябваше да си признае, това важеше за по-голямата част от живота му. Не знаеше как да остане с една жена. Годините, прекарани по домовете, го бяха научили да напуска другите, за да не го напуснат те. Така и не успя да повярва, че някоя връзка може да се развие различно. Затова и не се поставяше в такава позиция. Не поставяше сърцето си на карта.

— Познах, нали? — попита Джена.

— По-голямата част от живота си гледах да се издигна в кариерата.

— Като репортер на свободна практика на някой таблоид? — попита тя и изви невярващо вежди.

— Работил съм и на други места.

— Например?

Рийд въздъхна.

— За „Ню Йорк Таймс“, „Сан Франциско Кроникъл“ и наскоро за „Уошингтън Ди Си Джърнъл“.

— Много впечатляващо. Как се срина?

— Кой казва, че съм се сринал? Може просто да съм търсел промяна.

— А аз може да не съм глупачка. Хайде, Рийд. Знам, че има нещо. Решимостта, личността и амбицията ти не се връзват със сегашната ти работа. — Тя го изгледа остро и продължително. — Имам чувството, че и ти бягаш от нещо.

— Тук съм просто да си върша работата.

— Не. Вярно, че преди се бях съсредоточила върху себе си и проблемите си и не забелязвах през какво преминават другите, но когато грабнах Лекси и избягах, това се промени. Сега не мога да си позволя да не обръщам внимание какво става с останалите. — Рийд, разкажи ми историята си.

Той не знаеше какво да отвърне на това. Определено не му се искаше да си признава греховете пред Джена. За негов късмет тогава се появи Лекси. Устата й беше изцапана с шоколад и държеше нещо в ръка. Заприлича му на камъче, но после той видя кръвта. Тялото му се напрегна, докато не чу Лекси да казва:

— Зъбът ми падна! Виж!

— Еха — отвърна Джена. — Сигурно се е заклещил в шморите. — Тя взе зъба от ръката й. — Какво ще кажеш аз да го пазя?

— Мислиш ли, че феята на зъбчетата ще ме намери? — попита детето с тревога в очите. — Ами ако не успее?

— Тя може да намери всички. — Джена извади носна кърпа от чантата си, уви в нея зъба и наложи друга кърпа на лицето на Лекси. — Повярвай ми, ще дойде, докато си потънала в страната на сънищата.

— И ти ли така мислиш? — попита Лекси Рийд.

— Определено.

Тя го изгледа замислено, сякаш се опитваше да прецени дали казва истината.

— Добре. Отивам да гледам фойерверките с Кими и техните, става ли? Те са заели по-добро място. — Посочи към другата част на плажа. Майката на Кими й помаха в отговор.

— Добре, но не мърдай оттам. Говоря сериозно, Лекси — никакви бягства да търсиш ангелите — предупреди я Джена.

— Няма. Обещавам. — Лекси се втурна напред.

— Същинско кълбо енергия е — обърна се Джена към Рийд. — И Кели беше такава. Добре, че този зъб падна. Ужасно се боях, че ще се наложи да го извадя. Макар че се оправям с някои страни на майчинството, ваденето на млечни зъби не ми се вижда забавно. — Тя поклати глава. — Но да се върнем на това как си преминал от „Джърнал“ в „Спотлайт“.

— Сега съм тук, така че няма значение как. И не гледам назад; не гледам и напред. Съсредоточил съм се върху настоящето.

Една ракета освети нощта и Джена се стресна. Обърна глава и лунната светлина улови мрачната красота на лицето й. Рийд затаи дъх. Тъмната й коса падаше на раменете и той се изкушаваше да я отметне настрана и да целуне извивката на врата й.

— Фойерверките май започват — каза Джена, когато тълпата зашумя развълнувано.

— Мисля, че вече започнаха — поне за мен — промълви той.

Тя обърна глава и го погледна в очите.

— Рийд. Недей.

Фойерверки разтърсиха небето и нощта беше осветена от червени, златни и сини искри, които се спуснаха надолу. Те обаче далеч не бяха толкова зрелищни, колкото тези в главата на Рийд.

— Не мога да се сдържа. — Той се наведе и си открадна една целувка. Устните й бяха меки, дъхът — топъл. Рийд искаше още.

Джена сложи ръка на гърдите му, но не го отблъсна. Стисна ризата му.

— Някой ще ни види.

— Никой не гледа към нас.

— Лекси…

— … е добре — каза той и наведе отново глава. — Отпусни се. Живей за мига. Имаш право на това.

— Може би само един миг — промълви тя. — Но само толкова.

Глава 18.

Джена се отпусна за много повече от една целувка, преди да отблъсне Рийд. Сърцето й тупкаше бързо в гърдите, устните й горяха, а тялото й беше готово да стигне много по-далеч. Съдейки по погледа му, Рийд беше обзет от същите чувства.

— Джена… — започна той.

— Не казвай нищо — прошепна тя, когато фойерверките се пръснаха. Тълпата ликуваше, докато от небето валяха последните цветове. Тя се изправи на крака и няколко пъти си пое дълбоко въздух. Потърси Лекси и се успокои, като я видя със семейство Купър.

Рийд се приближи зад гърба й и тя усети горещия му дъх на врата си. Колко беше да се облегне на гърдите му, той да обвие ръце около кръста й, тя съвсем леко да извие глава…

— Не е престъпление да ме целуваш — каза той.

— Това не е в мой стил. Потъпквам всички правила.

— Какви правила?

— Никакви публични прояви на емоция или обич. Никакви скандали. Никакви фалшиви ноти. Никакви лоши дни. Никакви сривове. Никакво забравяне какво трябва да правя и каква трябва да бъда.

— Това сигурно са правилата на баща ти. Джена, ти можеш да си избереш свои. — Рийд обви кръста й с ръка. — Престани да се тревожиш толкова — прошепна в ухото й. — Не си направила нищо лошо.

Тя сложи ръка върху неговата и топлината на пръстите му проникна чак в душата й. Защо този мъж? Защо сега, когато имаше толкова проблеми за решаване?

Както обикновено вселената не я включваше в плановете си. Тя просто се пускаше по едно необуздано течение.

Фойерверките свършиха и хората започнаха да се разотиват. Кара и Колин се приближиха към тях и Джена се отдръпна от Рийд. Беше благодарна, че ги прекъснаха.

Лицето на Кара сияеше, Колин беше прегърнал жена си, сякаш не възнамеряваше никога да я пусне. Ако до думата „щастие“ в речника имаше изображение, на него щяха да са двамата.

— Джена, здрасти — каза с усмивка Кара. — Фойерверките бяха зрелищни, нали?

— Невероятни — отвърна тя.

— Наистина зрелищни — съгласи се Рийд.

Джена долови насмешката в гласа му и разбра, че няма предвид фойерверките. Усети как страните й пламват, но се надяваше, че никой не е забелязал.

— Май не се познаваме. — Кара погледна репортера с любопитство. — Аз съм Кара Линч, а това е съпругът ми Колин.

— Рийд Танер. — Той пристъпи напред и стисна ръката й. После протегна ръка към Колин, който обаче само се намръщи насреща му.

Кара вдигна очи към съпруга си.

— Какво ти става? — попита. — Държиш се грубо.

— Вече сме се срещали — обърна се Колин към жена си. — Той е един от онези, които снощи се сбиха в бара.

— Мислех, че те е ударил един от братята Харлан. — Кара погледна намръщено Рийд. — Нали не ти си направил тази синина на съпруга ми?

— Не — отвърна той. — Съжалявам за сбиването. Братята Харлан изтълкуваха като неучтивост желанието ми да отида до другия край на стаята. Решиха, че съм блъснал единия от тях, което не беше така. За жалост, ако някой ми посегне, аз му отвръщам.

Лицето на Колин се разведри и той кимна.

— Роджър и Бил са доста темпераментни; винаги са били такива. Когато бяхме деца, имахме доста недоразумения. Бих те посъветвал да стоиш далеч от тях, когато пият. Иначе не са лоши момчета. — Протегна ръка. — По-добре да ти кажа официално — добре дошъл в града. По каква работа си тук? Или си на ваканция?

— Пиша статия за ангелите за едно списание.

Колин кимна в знак, че разбира.

— Голям фен съм на местните легенди — каза, — но нямам нищо против ангелите да изчезнат за известно време. Отдавна не сме имали толкова случаи на вандалски прояви, колкото този уикенд. И няколко влизания с взлом. На всяка цена си заключвай вратата вечер. Увеличихме броя на патрулите, но в града има много пришълци и много ще се радвам, когато си заминат. Като стана дума… — Колин погледна към жена си. — Трябва да се прибираме. Бебето има нужда от сън.

— Това означава ли, че направо ще си легнем? — попита Кара с игриво пламъче в очите.

— Трябва да видим колко си изморена — отговори със смях Колин и нежно отметна кичур коса от лицето й.

— Чао, Джена — каза Кара, преди съпругът й да я отведе.

— Хубава двойка са — отбеляза Джена. — Много влюбена.

Рийд не каза нищо. Изглеждаше потънал в мислите си.

— Рийд? — подкани го тя. — За какво мислиш?

— За онова, което Колин каза за вандалските прояви. Чудя се дали има връзка между нахлуванията, видеоклипа, обсебените от ангелите и символите по скалата. Не знам как някой може да стигне дотам в момента; прекалено много хора са насочили очи към нея. Но въпреки че ангелите не са се появявали поне от седмица, май никой не си е отишъл вкъщи.

— Сигурно за вярата няма ограничение във времето. А аз си мислех, че съм любимата ти тема за материал — добави ведро тя.

— Мога да се занимавам с много неща едновременно — усмихна й се той. После стана сериозен. — Джена, като стана дума за твоята история. Какво ще кажеш да я споделиш с Колин?

— В никакъв случай. Той е добър човек, но е и ченге. Рискът е прекалено голям.

— Може да се наложи да го поемеш.

Дори да беше прав, тя не беше готова да вземе такова решение.

— Ще си помисля. Сега трябва да прибера Лекси вкъщи. — Взе одеялото и го изтърси от пясъка.

— Ще ви изпратя дотам — каза Рийд, когато доброволците започнаха да разглобяват масите до огньовете.

— Не мисля, че идеята е добра.

— Не се притеснявай. Ще ви пожелая лека нощ на вратата.

Тя не му повярва дори за миг.

— Прекалено те бива да ме уговаряш за неща, които не искам да правя.

— О, мисля, че ги искаш — ухили се той. — Трябва ти само малко насърчение.

— Много си самонадеян, знаеш ли?

— Казвали са ми го.

Джена въздъхна. Трудно беше да му се устои. Колкото повече го опознаваше, толкова повече го харесваше, със самонадеяността му и всичко останало.

Миг след това дотича Лекси и заговори за фойерверките. Когато най-накрая забави темпото, за да си поеме дъх, Джена каза:

— Радвам си, че ти е било весело, но отдавна трябваше да си в леглото. Време е да си отиваме вкъщи.

— Кими каза, че утре мога да отида у тях, ако искам — сподели момиченцето. — В задния двор имат люлки. Много обичам да се люлея.

Джена въздъхна. Лекси искаше да прави безброй неща, при които Джена нямаше как да се грижи за нея и да я закриля; това беше нормално и тя трябваше да намери начин да се справи.

— Хайде да говорим за това утре сутринта.

Когато поеха по стъпалата, които водеха към плажа, Джена видя как Лекси хваща Рийд за ръка, докато му говореше за любимите си фойерверки. Той беше добър с Лекси. Говореше с нея, а не на нея, отвисоко и усмивката му караше Лекси направо да цъфти. Сигурно й липсваше бащина фигура, но Джена се притесняваше да не би да се привърже към Рийд. Той беше с тях само временно; трябваше да се увери, че Лекси разбира това.

Когато изминаха две пресечки от плажа, Лекси изведнъж спря и вдигна ръце.

— Изморих се. Може ли да ме носиш на гръб? — попита тя Рийд.

— Разбира се. — Той клекна. — Качвай се, хлапе.

Лекси обгърна с ръце врата му и докато той се изправяше, обви кръста му с крака.

Когато Рийд се затича, тя изписка.

Джена се усмихна на себе си. Мъжът се перчеше, нямаше никакво съмнение. Дано само знаеше, че следва хълм.

Ани погледна телефона в кабинета на семейство Адамс. Часът беше почти десет вечерта и Шарлот и майка й сигурно си бяха легнали. Откъм стаите им отдавна не се чуваше шум. Госпожа Адамс прекара по-голяма част от вечерта в кухнята с две дами, който й бяха дошли на гости. Шарлот беше говорила поне половин час със сестра си Дорийн по телефона от стаята си; явно спореха за нещо.

Очевидно Шарлот не се спогаждаше много с майка си и със сестра си, но Ани не разбираше защо. Тя беше най-симпатичният човек, който момичето беше срещало. И госпожа Адамс беше симпатична. Но беше и строга. Обичаше работите да се вършат по определен начин и Ани се надяваше да не оплеска нещо. Изобщо не знаеше къде другаде би могла да отиде. Можеше да помогне да разведрят госпожа Адамс и тогава щяха да й позволят да остане.

Тя познаваше тъгата. Беше я изпитвала цял живот, но най-много скърбеше за майка си. Загуби не само майка, а и най-добрата си приятелка. Не можеше да си представи живота си без нея. Не можеше да си представи да роди детето си, без майка й да е до нея и да й помага. Но тя си беше отишла. Толкова.

Ани отмести очи от телефона и огледа стаята. Преподобният Адамс я беше използвал за кабинет. На бюрото до Библията стоеше семейна снимка. Ани се зачуди дали и бащата на Шарлот я беше накарал да наизусти Библията, както нейният.

Покрай книгата си спомни за срама, който беше навлякла на баща си. Сега той я мразеше. За него тя беше мъртва. Би трябвало да не я е грижа. Баща й отдавна бе спрял да я обича. Всъщност може би никога не я беше обичал — или само когато беше малка, преди войната да го промени.

Не й липсваше поредната барака, която той наричаше дом. Не й липсваше тревогата, че може случайно да я застреля, когато нощем тя отива до тоалетната. Не й липсваше суровата плесница или това, че я наричаше курва. Но…

Липсваше й дом, семейство. Тя сложи ръка на корема си. Вътре растеше дете. Мисълта за това страшно я плашеше, но тя тайно се радваше, че най-сетне ще има някого, когото да обича, някой, който също ще я обича. Само че бебето не беше само нейно. Може би…

Може би трябваше да се обади.

Взе телефона и избра номера, преди да се е разколебала.

След три позвънявания той вдигна. Развълнува се, като чу гласа му. Спомни си усещането, когато той изговаряше името й, докато правеха любов. Каза й, че е красива, и тя му повярва. По страните й се търкулнаха сълзи.

— Ало? — каза нетърпеливо той. — Кой се обажда?

Ани чу друг глас, знаеше какво трябва да направи.

Затвори. Тя и бебето бяха сами. Трябваше да приеме тази мисъл.

Хубаво беше да не се прибират сами, каза си Джена, когато наближиха къщата й. Не обичаше нощите, мрачната тишина, високите сенки на дърветата наоколо. Колкото и да се радваше, че Рийд е с тях, трябваше да го отпрати, преди да е направила някоя глупост — като например да го целуне. Харесваше го прекалено много.

Повечето мъже, с които бе излизала, принадлежаха към нейния свят; бяха изтънчени, безупречни, познаваха културата, изкуствата, музиката. Имаха абонамент за операта и балетните представления. Рийд често не се държеше като добро момче. Явно умееше да се бие. Но пък беше умен, чаровен, секси и, изглежда, я разбираше по-добре, отколкото тя сама себе си. Държа се мило, предложи й да поплаче на рамото му, изслуша тревогите и опасенията й. Джена не беше толкова наивна, че да не вижда изгодата за него, възможността, която получаваше той да разкаже историята й, но знаеше, че има и друго. Той беше с добро сърце. Беше го грижа дори когато не искаше да е така.

— Ще вляза вътре — каза Рийд, когато стигнаха верандата.

Тя не си даде труда да спори и отключи вратата. Винаги се страхуваше от момента, когато влизаха в мрачната, празна къща. Започна да включва лампите. Лекси изтича в спалнята си да си сложи пижамата. Джена бързо провери останалите помещения, усещайки как Рийд следи всяко нейно движение.

— Наред ли е всичко? — Той я последва в кухнята и кимна към вратата на избата. — Накъде води?

— Към избата. Не може да се проникне отвън.

— Какво ще кажеш да проверим за всеки случай?

— Добре. — Тя отвори вратата и светна лампата на стълбите.

Рийд слезе първи.

— Какви са тези неща? — попита, докато се оглеждаше.

— Били са на собственичката на къщата. Може да не ти се вярва, но тя явно е свързана с моето семейство.

В очите му мигновено проблесна любопитство.

— Продължавай.

— В този куфар намерих стари дрехи и един дневник. Изглежда, жената, която е прекарала по-голямата част от живота си тук, е дала бебето си за осиновяване, когато е била много млада. Детето е имало на петата белег по рождение с формата на ангелско крило, който много прилича на онзи в средата на юргана на Ейнджълс Бей. Не знам дали си чувал историята на града, но бебето било изхвърлено на брега без родителите си и жителите се погрижили за него; нарекли го Габриела. В дневника, който намерих, пише, че всяка първородна дъщеря, произлизаща от Габриела, носи белега.

— Чух нещо за бебето — каза Рийд, докато оглеждаше помещението. — Каква е връзката му с теб? Мислех, че си дошла тук случайно, че са те пратили от тайната мрежа.

— И аз така си мислех. Докато не прочетох дневника. Явно Роуз е дала бебето си за осиновяване и то е имало рожден белег е формата на ангелско крило. Майка ми и бебето на Роуз са родени на една и съща дата.

— И майка ти е била осиновена?

— Не знаех да е осиновена. Никой не е споменавал такова нещо, а откакто тя почина, нямам контакт със семейството й. Те живееха в друг щат и баща ми не ме насърчи да поддържам каквато и да е връзка с тях.

— Значи общото е само рождената дата?

— Не. Кели имаше същия белег по рождение на петата, Лекси също. Не знам за майка ми, но е много вероятно и тя да е имала. Мисля, че Кели е открила връзката с Роуз и затова е дошла тук. Затова живеем под наем в тази къща — къщата на жената, която вероятно е биологичната ни баба. — Рийд не изглеждаше убеден в думите й. — Ти не ми вярваш.

— Ами ти? Ти имаш ли такъв белег?

— Аз не съм първородната дъщеря, а в дневника на Роуз пише, че белегът се предава само на тях. Доказателство ли искаш? Ще ти покажа.

Поведе го нагоре по стълбите и към стаята на Лекси. Тя беше по пижама и седеше в средата на леглото си с гребен в ръка. Опитваше се да разплете косата си.

Джена взе гребена и седна зад нея на леглото.

— Дай на мен, миличка. Защо не покажеш на господин Танер целувката на ангела на петата си? Той иска да я види.

Лекси веднага си подаде крака. Рийд седна на леглото и разгледа внимателно стъпалото й.

— Супер — каза той, като проследи очертанията е пръст.

— Само много специалните хора имат такъв. Това е целувка на ангел — каза Лекси. — И мама имаше. Исках да кажа… — Тя облиза устни и погледна към Джена.

— Миличка, няма проблем. Господин Танер знае, че съм ти леля. Но той е единственият и други хора не трябва да научават. Разбираш, нали?

Лекси кимна тържествено и се обърна към него:

— Преди се казвах Каролайн, но Лекси ми харесва повече. Мама каза, че мога да си избера което име искам. Бях чела приказка за момиченце, което се казваше Лекси, и тя си прекарваше много забавно. Катереше се по дърветата, караше сърф в океана и търсеше заровени съкровища. Когато порасна, ще се науча да карам сърф.

— И аз винаги съм искал да се науча да карам сърф — усмихна се той.

— Може да се учим заедно.

— Може — каза уж ведро Рийд, но Джена виждаше, че му е неловко.

— Харесва ми името Лекси — продължи той. — Винаги съм искал да сменя моето.

— На какво? — попита Лекси.

— На Дракон — каза сериозно Рийд.

— Никой не се казва Дракон — разсмя се момичето.

— Глупаво е.

— Не мисля. Ако някой ми каже нещо, което не искам да чуя, или ме накара да направя нещо, ще избълвам огън и така ще го уплаша, че ще избяга. Смятах, че това е идеалното име.

„Рийд сигурно е имал тежко детство“ — помисли си Джена. Беше споменал, че е израснал в детски дом, и мисълта за загубата му я трогна. Нищо чудно, че така се изолираше. Вече беше изстрадал много. Може би миналото му помагаше да намери общ език с Лекси. Той знаеше какво е да загубиш родителите си.

— Господин Танер, ще ми прочетеш ли приказка? — попита тя. — Нямам за дракони, но имам една за русалки.

— Ъ-ъ, мисля, че Джена иска да си тръгвам.

— Има време за приказка, ако искаш — отвърна с усмивка тя.

Лекси му подаде книгата, която си беше взела от библиотеката. Разказваше се за русалки, които живееха в едно омагьосано море, но пирати искаха да им откраднат златото. Докато Рийд четеше приказката, Джена разресваше косата на Лекси. Изненада се колко се вживява той, как си преправя гласа според героите. Рийд определено не вършеше нищо наполовина.

След като Джена разреса заплетената й коса, Лекси се отпусна на леглото. Очите й взеха да се затварят, докато Рийд четеше най-важната част, когато русалките надхитряват пиратите и си връщат златото. Джена харесваше историята, защото русалките успяха да се спасят сами, без дори да се появи герой, което беше рядко за приказка.

— И заживели щастливо до края на дните си — завърши Рийд и затвори книгата.

— Лека нощ, Рийд — прошепна Лекси, после се обърна настрана и пъхна ръка под брадичката си. След миг вече спеше.

Джена я зави, включи малка нощна лампа и един бебефон и изведе Рийд от стаята. Затвори вратата и последва Рийд в дневната.

— Беше страхотен с Лекси.

— Тя е добро хлапе — сви рамене той. — Това е най-малкото, което можех да направя. Ще ми се да можех да сторя повече.

— Каза, че си израснал по детски домове. Какво е станало с родителите ти? Умрели ли са?

— Не, изчезнаха. — Рийд пъхна ръце дълбоко в джобовете си и се поклати. — Баща ми се е изпарил преди още да се родя. Никога не съм го виждал.

— А майка ти?

— Тя ме заряза няколко години след това. Един ден ме заведе на църква. — Той се усмихна горчиво. — А аз реших, че това е добър знак. Коленичихме до една пейка в дъното. Тя наведе глава и, предполагам, изрече няколко молитви. После ми каза да стоя там и че веднага се връща. Пет часа по-късно все още чаках, докато свещеникът не дойде да заключи църквата.

Очите му бяха изпълнени с горчивина от предателството и Джена затаи дъх; сърцето й се свиваше при мисълта за малкото изоставено момче.

— Рийд, много съжалявам. — Нищо чудно, че искаше да бъде дракон. В него имаше насъбран толкова гняв, а нямаше къде да го излее. — Виждал ли си я отново?

— След около година. Дойде да ме търси, защото искаше пак да си получава детските надбавки. За съжаление съдията реши, че не е добра майка, и ме остави където си бях. Тогава бях бесен, защото исках да съм с нея. Вярвах й въпреки всичко, което направи. Бях глупак.

— Бил си дете.

— През годините я видях още няколко пъти. Опитваше се да остави наркотиците, но накрая все се връщаше към тях.

— Кой те отгледа тогава?

— Всъщност никой. Живях в пет-шест семейства. Не бях харесвано дете; все бягах, за да търся майка си.

— Кога я видя за последен път?

— Преди десет-дванайсет години… може дори да е умряла.

— Не искаш ли да знаеш? Нали си журналист. Сигурно има начин да разбереш.

— Повече няма да я търся. Понякога човек трябва да признае, че е загубил, и да знае кога да спре.

Джена кимна; сега го разбираше по-добре.

— Искаш ли да поседнеш за няколко минути?

Той се поколеба.

— Защо?

— Защото имаш и друго за казване — усмихна се тя. Отиде до дивана, седна и потупа мястото до себе си.

Той се приближи, но седна на креслото срещу нея.

— Добре, да се разберем така: имаш право на още два въпроса, и толкова.

— Преди уговорката не те спря — напомни му тя. — Оттогава си ми задал стотина въпроса.

— Казвам само да си подбираш внимателно думите — усмихна й се той.

— Добре. Как се издигна от детските домове и бедността до журналист в такива значими вестници? Това е удивително постижение.

— Знаех, че ще трябва да постигна всичко сам в живота. Отдавна исках да работя в пресата. Исках да бъда някой, когото хората трябва да чуят и не могат да игнорират. Исках силата на пресата. И я получих.

— Защо се отказа от нея?

— По много причини.

— Говори конкретно.

Той се вторачи в пода, после я погледна в очите.

— Подготвях материал за фалшивите лекарства. Това е процъфтяващ, а и опасен бизнес. Хора умират, защото получават плацебо или разредени лекарства. Моя много близка приятелка, Алисън, беше медицинска сестра в една от болниците, за които се подозираше, че използват фалшиви лекарства. Помолих я да ми помогне да получа вътрешна информация. Няколко седмици се рови и ми намери някои факти. После един ден, когато си тръгвала от работа, я прегазила кола. Никой не видял шофьора. След няколко часа почина. Бяха направили така, че да прилича на инцидент, но беше убийство.

Джена беше шокирана.

— Алисън беше убита заради моя материал — моят много важен материал, с който да изпреваря всички останали — продължи Рийд. — Тя беше сестра, а не шпионин под прикритие, и аз не трябваше да я използвам така.

Джена искаше да му каже, че вината не е негова, но знаеше, че той няма да се вслуша в нея. Затова отиде при него, коленичи и сложи ръце върху неговите. Усещаше колко е напрегнато тялото му и съжали, че го е накарала да говори за нещо толкова болезнено.

Той сключи пръсти около нейните.

— Когато поисках помощ от Алисън, тя веднага се съгласи. Каза ми, че винаги я държа на разстояние, че не я допускам в живота си. А сега е мъртва. — Впи очи в нейните. — Джена, може би трябва да ме отдалечиш от себе си. Може да се окажа толкова опасен за теб, колкото и Брад.

— Не го вярвам.

— Казах ти да ми се довериш. Последният човек, който го направи, е мъртъв.

— Значи заради смъртта на Алисън се самонаказваш, като работиш за някакъв таблоид и се преструваш, че вече не те интересува какво пишеш.

— Не се преструвам — каза той равнодушно. — Наистина не ме интересува.

— Напротив — възрази тя, без да отвръща очи от неговите. — Преди може и да е било така. Може да си успял да изкараш годината, вярвайки, че си приключил със стария си живот. Но после ти дойде тук — и заради мен започна да те е грижа. — По очите му позна, че това е истина. — Срещна мен и усети, че от това ще излезе материал. Аз събудих у теб желание отново да се занимаваш с истински новини. Аз събудих у теб желание да помогнеш някому.

— Голяма заслуга си отдаваш.

— Права съм, нали?

Той отвърна на втренчения й поглед; въздухът между тях беше наситен с електричество.

— Да скочиш от онзи проклет кей. Не можех да повярвам, че някой би сторил такова нещо, за да спаси непознат. Но ти го направи. Независимо колко неща имаше да браниш, не можа просто да отминеш. Както и не си могла да откажеш, когато сестра ти е потърсила помощта ти, когато Лекси се е криела в парка, когато си захвърлила целия си живот, за да защитиш племенницата си. Джена, ти ме удивяваш.

— Ти също ме удивяваш. Животът ти е бил труден, а си успял да постигнеш толкова много. И то съвсем сам.

— Просто успях да оцелея, това е. Не преувеличавай.

— Ти наистина не виждаш какъв страхотен човек си.

— Джена…

— Не. Не се опитвай да ме разубедиш. Когато се налага, съм много упорита.

— Забелязах — усмихна се той.

— Аз наистина ти имам доверие, Рийд. Нищо от това, което каза, не промени този факт. Съжалявам за случилото се с приятелката ти. Но съдейки по онова, което ми каза за нея, подозирам, че тя е искала да помогне не само защото ти си я помолил, но и за да предпази хората. Била е медицинска сестра. Знаела е колко са опасни фалшивите лекарства. Сигурна съм, че твоята статия и нейното разследване са спасили много хора. Не е било напразно.

— Аз улових само малката риба и запуших една дупка. Това не беше достатъчно. Когато станах репортер, мислех, че ще мога да променя света, а промених само този на най-добрите си приятели. И го унищожих. В деня след смъртта й напуснах.

На Джена й стана мъчно, като видя болката в очите му и вината, която го смазваше. В живота си беше обичал само няколко души и явно Алисън е била една от тях.

— Разбирам защо си напуснал, макар че не съм съгласна с решението ти. Трябвало е да се възстановиш. И сега си готов. Ще ми помогнеш. Двамата ще бъдем партньори.

При тези думи в очите му преминаха различни емоции. С всички сили се бореше с нея и със самия себе си. Беше сам много отдавна и беше издигнал около сърцето си непробиваема стена. Не умееше да вярва на хората. Не умееше да вярва и в себе си. Тя обаче виждаше онова, което той не можеше — един силен, интелигентен, красноречив, решителен мъж, който можеше да промени живота на много хора, включително и нейния.

С възцаряването на тишината напрежението между тях нарасна. Гневът и скръбта бяха заменени от нещо друго, нещо далеч по-опасно.

— Не искам да съм ти само партньор — каза Рийд.

Дъхът й секна при думите му. Всичко беше сложено на масата — явно и открито. Новопоявилата се искра и безмълвният въпрос в очите му накараха стомаха й да се свие на топка. Даваше й избор, питаше я дали наистина иска да прекрачи тази граница. Тя си каза, че не желае, че е най-добре да му каже да си върви — но думите не идваха. Беше уморена да лъже, да се преструва. Може би трябваше да е честна в този единствен миг.

Но Рийд не й остави този миг. Преди тя да реагира, той стана и тръгна към вратата.

Проклет да е! Не можеше да почака и две секунди за отговор. Бягаше от нея също както и предната нощ. Оставяше ли я? Това край на съюза им ли беше, или просто край на тази вечер? Беше й писнало от желанието му винаги да има последната дума.

Тя се втурна към отворената врата. Вече беше изминал половината от алеята.

— За втори път си тръгваш по средата на разговора — извика тя. — Не ми харесва.

Той спря и се обърна да я погледне.

— Ти не искаш да довършим разговора.

— Не ми казвай какво искам. Аз знам какво искам.

Той се колеба в продължение на един дълъг миг, после се върна и спря на десетина сантиметра от нея.

— И какво е то?

Джена си пое дълбоко дъх — чувстваше се така, все едно се канеше да скочи от скала.

— Теб.

Очите му проблеснаха на лунната светлина.

— Джена…

— Уплаших ли те? — С всяка изминала секунда ставаше все по-дръзка.

— Да, по дяволите — изрече дрезгаво той. — Сигурна ли си?

— Да. Остани. — Джена протегна ръка и в продължение на един дълъг миг се тревожеше, че той може да не я поеме, но после пръстите му се свиха около нейните. Тя го поведе обратно в къщата. Той затвори вратата, пусна резето и я придърпа в обятията си.

Целувката му не беше бавна, нямаше неуверено докосване или колеблива ласка. Рийд покри устата й, сякаш я притежаваше. Устните му бяха горещи, настоятелни, нетърпеливи. Той преплете език в нейния и тя усети как огънят му я изгаря. Пръстите му бяха в косата й и той държеше главата й така, че да може да я целува където иска. Устните му се отделиха от устата й и се спуснаха по лицето, бузите, челюстта й. Захапа леко шията й — едно сладко, страстно ужилване.

После ръцете му слязоха на талията й и пръстите му опариха корема й. Той й помогна да свали пуловера, а ръцете им се сблъскаха, когато и двамата посегнаха към края на тениската й, за да я издърпат през главата й.

Той се усмихна при вида на предизвикателния й червен сутиен.

— Значи това криеше. Секси бельо. Харесва ми. — Очите му потъмняха, когато ги впи в нейните. — Харесвам теб.

— И аз те харесвам — отвърна тя.

Рийд прокара устни по ключицата й, после устата му се спусна надолу. Откопча сутиена й и засмука зърното на гърдата й. Заля я силно желание. Прокара пръсти през косата му и го придърпа по-близо. Той премести устни към другата гърда и започна да я дразни и измъчва с обещанието за още.

Тя плъзна ръце под тениската му и ги прокара по силните, гъвкави мускули на гърба му. Той вдигна глава и смъкна фланелката. Джена свали сутиена и се отпусна в прегръдката му, като се наслаждаваше на допира на фините косъмчета по гърдите му до нейните.

Рийд я целуна отново и пръстът му се насочи към ципа на дънките й. Тя също го искаше съвсем гол, да усети кожата му със своята, устата му със своята, без никакви препятствия между тях.

Двамата смъкнаха дънките си и стигнаха до дивана в дневната. Джена се свлече върху меките възглавници, а Рийд се надвеси над нея. Той обхвана гърдата й, зацелува челюстта й, раздели с крак бедрата й. Тя погали рамото му и придърпа главата му за нова целувка.

— Трябва да забавим темпото — измърмори той.

— Не и този път.

В очите му пламна желание, той измъкна презерватив от дънките си и разкъса опаковката. Тя му помогна да го нахлузи и след миг той се движеше над нея, вътре в нея — навсякъде, където го искаше.

Глава 19.

Между завесите на дневната навлизаше лунна светлина и Рийд лежеше загледан в сенките, които танцуваха по стената. Сърцето му още не се бе върнало към обичайния си ритъм, но това може би имаше нещо общо с прекрасното голо тяло на Джена в обятията му. Той издърпа одеялото, метнато на гърба на дивана, и зави и двамата. Джена бе положила страна на гърдите му. Сигурно чуваше силното тупкане на сърцето му. Беше преметнала крак върху неговия и бе обвила кръста му с ръка, сякаш не възнамеряваше скоро да го пусне.

Той си бе представял как прави любов с нея откакто я срещна, но реалността се оказа по-хубава от мечтата. Под ненатрапчивата й хубост се криеше страстна натура, великодушна любовница, грижовна душа. Не трябваше да я допуска толкова близо до себе си. Караше го да иска неща, които не можеше да има. Заради нея искаше да вярва, че някои неща са възможни, че има бъдеще, но за тях двамата нямаше. Или имаше?

Тя се размърда и ръката му се затегна около нея. Той също не беше готов да я пусне.

Джена вдигна глава и му се усмихна многозначително.

— Направо чувам какво си мислиш — каза тя. — И отговорът е не, не беше грешка.

— Не си мислех за това.

— Напротив. — Тя притисна устни до гърдите му.

— Добре де, може и да си права — усмихна се той.

— Не очаквам нищо.

— Добре, защото нямам какво да предложа.

— Подценяваш се — измърмори тя и очите й се изпълниха с нежна загриженост.

Това бяха същите думи, които Алисън му беше казвала толкова пъти. Но тя грешеше, Джена също. Някога той вярваше, че всичко ще се оправи. Всеки път, когато отидеше в нов детски дом, смяташе, че този е подходящият, че отново ще има семейство. Но това така и не стана. Не му беше писано да принадлежи на някого.

— Това беше само секс. — Искаше положението да й бъде пределно ясно. Знаеше, че думите му ще я подразнят; с малко повече късмет щеше много да се ядоса и да го изхвърли.

Тя обаче само се развесели.

— Да, бе. Правила съм „само секс“. Това не беше същото.

— Значи съм добър — сви рамене той. — Това не значи нищо.

Тя направи лека физиономия.

— Добре де, значи не се подценяваш във всяка област, а само когато стане въпрос за обич.

— Не вярвам, че някога си правила „само секс“. Не си от този тип жени.

— Той беше музикант като мен, цигулар. Да кажем, че цигулката беше по-добрият му инструмент.

Рийд се ухили и погали косата й. Не искаше да я харесва толкова много, но не можеше да се удържи. Тази нейна непринуденост много му допадаше.

— А другите мъже?

— Списъкът ми не е дълъг. Никога не съм имала време за връзки. Ами ти? Имал ли си сериозни романтични връзки?

— Знаеш ли, това ми е най-нелюбимата тема след секс.

Тя се засмя.

— Трябва да приемеш и хубавото, и лошото.

— Вече си изчерпа разрешения брой въпроси.

— Добре, и без това знам отговора. При теб няма сериозни връзки. А аз по принцип не правя неангажиращ секс, но в това между нас не виждам нищо неангажиращо. Недей да изпадаш в паника — побърза да го предупреди. — Знаех какво правя. Не съжалявам за нищо.

Рийд се намръщи; все едно какво казваше Джена, той подозираше, че все пак ще поиска повече, отколкото той можеше да й даде. Но понеже вече не му се говореше за това, той притегли главата й за още една целувка.

Чу се остър писък. Джена скочи и дръпна одеялото със себе си. Лекси отново изпищя — в гласа й личеше истински ужас.

— Чакай — каза Рийд, но Джена се затича, без да му обръща внимание. Той грабна дънките си и ги нахлузи. Да можеше Джена да изчака две секунди. В стаята на Лекси можеше да има някой.

Когато стигна до прага на стаята, видя как Лекси се мята в леглото и се бори със завивките, сякаш срещу себе си имаше невероятно силен противник. Ту пищеше, ту хлипаше, лицето й беше тъмночервено, а косата й беше залепнала за главата от пот.

Джена грабна племенницата си и притисна главата й до гърдите си.

— Всичко е наред, миличка. Ти си в безопасност. Аз съм тук. Никой не може да те нарани.

Страхът дотолкова противоречеше на обичайната нагласа на Лекси, че Рийд почти беше забравил какво всъщност е преживяла тя. Сега травмата беше изписана на ужасеното й лице. През деня се разсейваше с приятели и забавления, но през нощта кошмарите я застигаха. Нейният баща я беше травмирал за цял живот и трябваше да си плати за стореното, за това, че бе унищожил семейството.

Джена продължаваше да притиска Лекси, като й шепнеше успокоителни думи, залюляла я в средата на леглото. Сърцето му се сви при вида на любовта и решимостта, изписани на лицето й. Джена беше различна — войнствена майка, предана сестра, невероятен приятел — може би тя беше тази, която се подценяваше.

Тя заслужаваше някой по-добър от него.

Мисълта го прониза.

Той се обърна, върна се в дневната и се дооблече. Събра дрехите на Джена и ги занесе в спалнята й. След миг тя се появи на вратата, все така загърната с одеялото.

— Значи си тръгваш — каза, а в тъмносините й очи видя разочарование.

— Едва ли искаш Лекси да ме завари тук сутринта, като се събуди. — Стисна юмруци, за да се възпре да не протегне ръце към нея.

— Лекси няма да се събуди преди осем, може и по-късно — поясни меко Джена. — Наистина няма нужда да си тръгваш сега.

— Често ли се случва да сънува кошмари? — смени темата той.

Тя кимна и се загърна с одеялото.

— Сега е по-добре, обикновено се случва само веднъж на нощ. В началото постоянно спеше при мен, но накрая я убедих да спи в отделна стая; реших, че трябва да живеем по-нормално, за да не се страхува толкова. Може би сбърках.

— Имаш добра интуиция, Джена. Не я подлагай на съмнение. Лекси те обича. Има ти пълно доверие.

— И аз я обичам, сякаш е мое дете. — Сините й очи се вгледаха в неговите. — Рийд, наистина ли искаш да си тръгваш?

„Дали искам? Не, по дяволите. Но на всяка цена трябва.“ — каза си той.

— Мисля, че така е по-добре. Освен ако не те е страх да останеш сама.

За миг му се прииска тя да каже, че се страхува, което щеше да му даде основателна причина да прекара нощта с нея.

Погледът й не трепна.

— Вече два месеца съм сама. Не поисках да останеш, защото ми трябва бодигард. Исках теб.

Сърцето му се сви при думите й.

— И аз те исках. Просто съм свикнал да не оставам с жените през нощта. Така не усложнявам нещата.

— А ти си от мъжете, които обичат простите неща. Тогава по-добре си върви. Ще заключа след теб.

Сега, след като му каза да си тръгва, на него пък му се прииска да остане.

— Казах ти, че не мога да ти дам онова, което искаш.

— Не, ти се страхуваш да вземеш онова, което искаш. Проблемът не е в мен. В теб е.

Това, че бе толкова прозрачен за нея, го ужасяваше.

— Вече си предлагал сърцето си и са го стъпкали. Разбирам — каза Джена. — Трябва да си тръгнеш пръв, защото не можеш да допуснеш отново да те изоставят. — Тя прибра кичур коса зад ухото си; очите й бяха изпълнени с разбиране. — И макар че ми се иска да ти кажа, че никога няма да те изоставя, не мога да обещая това. Не знам какво ще стане с живота ми. Трябва да поставя Лекси над всичко останало, каквито и да са последствията. Така че ти си прав, по-добре да не усложняваме нещата. Лека нощ, Рийд. — Тя го целуна по устата — сладка, нежна целувка, която напомняше повече на сбогуване, отколкото на пожелание за лека нощ.

Сърцето му се сви. Искаше да й каже толкова неща, но не можеше да изрече и дума. Тя го изпрати до входната врата, после я заключи и пусна резето. Точно както той бе поискал.

„Рийд, ти си пълен идиот“ — прозвуча в главата му гласът на Алисън.

— Знам — измърмори той, докато вървеше по пътеката. — Знам.

В ранната неделна утрин телефонът на Джена звънна. Тя механично протегна ръка да го вземе. След като Рийд си тръгна, почти не спа, защото мислеше за всичко, случило се между тях.

— Ало?

— Джена, Кара Линч е. Съжалявам, ако те събудих, но имам проблем.

Джена седна в леглото и разтърка очи. Погледна часовника — беше малко преди осем.

— Какво има? — попита.

— Човекът, който свири на пиано в нашата църква, е болен. В десет часа новият свещеник ще даде служба и не искаме да бъде без музика.

Сърцето на Джена се сви. Не искаше да свири пред публика. Частните уроци бяха едно, свиренето пред група хора — друго.

— Едва ли ще познавам мелодията — опита да се измъкне тя.

— Всички казват, че си фантастична учителка. Сигурна съм, че песните ще са лесни за теб. Или пък може да изсвириш нещо, което знаеш. Само този път — помоли Кара.

Тя имаше чувството, че битката вече е изгубена, но направи още един опит да се измъкне:

— Не мога да оставя Лекси.

— Доведи я със себе си. На нея ще й хареса. След службата има обяд в чест на новия свещеник. Всъщност с него бяхме съученици — казва се Андрю Шилинг. Не мога да повярвам, че е станал свещеник, но това е друга тема. Просто гледай да си тук до десет без петнайсет, за да могат да ти покажат какво да правиш. Всички ще ти бъдем много, много благодарни.

Джена отвори уста, за да протестира, но тя вече беше затворила. Ако й се обадеше и откажеше, можеше да привлече по-голямо внимание, отколкото ако отидеше и свиреше.

Можеше да се справи. Можеше да изсвири няколко лесни песни. Никой нямаше да заподозре, че е нещо повече от обикновена учителка по пиано.

Лекси влезе в спалнята и скочи на леглото. Усмихваше се; кошмарът бе забравен. В ръката си държеше доларова банкнота, която Джена бе пъхнала под възглавницата й през нощта. За малко да забрави, но след като Рийд си тръгна, тя отиде в стаята на Лекси, за да види как е, и си спомни за зъба.

— Виж какво си имам — каза радостно Лекси и размаха банкнотата. — Феята е дошла!

— Нали ти казах — усмихна се леля й.

— Може би феята е господин Танер. Снощи той беше в стаята ми. Аз го харесвам — заяви детето. — Симпатичен е. И много хубаво чете приказки.

— И аз го харесвам — изрече Джена с тиха въздишка.

— Кой се обади?

— Госпожа Линч. Искат днеска да свиря на пиано в църквата.

— На църква ли ще ходим? — попита развълнувано Лекси. — Ти каза, че не можем.

Джена го беше казала, защото не искаше да се сближава с хората в града, но сега това изглеждаше невъзможно.

— Е, ще направим изключение.

През последните дни беше направила много изключения. Надяваше се, че това няма да й навлече още неприятности.

Рийд стоеше и гледаше как вълните се блъскат в скалистия бряг. Денят беше хубав и слънчев, синьото небе беше изпълнено с обещания. Предпочиташе да е мрачен и бурен, за да подхожда на настроението му.

Миналата нощ постъпи като истински идиот, като се уплаши да прекара нощта с една жена, на която държеше, с която можеше да прави още невероятен секс.

Досега не беше срещал жена, която да е толкова пряма относно намеренията и очакванията си, както и в действията си. Това, че всичко беше ясно изложено, трябваше да улесни нещата, но той не беше свикнал с такава откритост. Освен това не се чувстваше на място с човек, който обичаше да дава. Повечето хора бяха използвачи, готови да вземат всичко, до което се докопат. По негови наблюдения децата бяха един вид стока за ползване. Джена обаче се бе отказала от целия си живот заради Лекси, която дори не беше нейно дете. Беше скочила в океана, за да спаси една непозната. Беше прекалено добра за него.

Той взе бирена бутилка и я пъхна в едната от двете торби, които носеше — едната за отпадъци, които можеха да се рециклират, другата за обикновени. Братята Харлан също чистеха плажа според нареждането за общественополезен труд. Роджър беше довел двама от синовете си, деветгодишни близнаци, които се редуваха да хвърлят пръчка във водата, за да може кучето им да я гони.

По светло и напълно трезви, братята Харлан се държаха като хора със семейства, а не като негодници, каквито си ги бе представял. Бил дори му се беше извинил, че го е блъснал. Рийд също се извини. Знаеше, че си е изкарал на тях гнева и безсилието си. Вярно, че Бил го бе ударил пръв, но той охотно отвърна на удара.

Чу се свиркане и Рийд вдигна глава. По плажа се задаваше Джо Силвейра, облечен с дънки и тениска, придружен от златен ретривър. Той кимна на Рийд, замахна и хвърли една топка за тенис. Ретривърът се спусна след нея, но вниманието му беше отвлечено от кучето на Харлан и в крайна сметка двете животни взеха да се гонят във водата.

— Май вече сте приключили — каза Джо, приближавайки се до Рийд.

— Не беше много зле.

— Местните се грижат за плажа. Много хора тук се гордеят с града си.

— Забелязах. Хубаво куче — добави Рийд.

Златният ретривър дотърча обратно и разтърси козината си, при което опръска и двамата.

— Руфъс се оказа страхотен другар. Беше на чичо ми. Наследих го заедно с къщата.

Рийд винаги беше искал куче, но то нямаше да е щастливо в никое от жилищата, в които беше живял. Апартаментът му във Вашингтон беше на дванайсетия етаж. Не си представяше да качва и сваля кучето с асансьора. Начинът му на живот не допускаше домашни любимци, жени и деца, помисли си с въздишка.

— Разбирате ли се с братята Харлан?

— Свестни са.

— Да. — Джо се наведе да вземе топката за тенис, хвърли я по плажа и кучето се впусна след нея. — Е, колко време мислиш да останеш в града?

— Още не знам.

— Няма нищо ново на скалите напоследък. От три дни не са се появявали нови знаци. Сигурно защото наоколо има прекалено много хора.

— Наистина ли мислиш, че някой ходи при скалата и дълбае някакви линии? — попита Рийд.

— Не знам как става, но в ангели не вярвам. Трябва да има някакво човешко обяснение.

— Определено бих искал да го чуя.

— Аз също. — Джо наклони глава и изгледа замислено репортера. — Двамата с Джена Дейвис май сте се сприятелили.

Рийд застина при думите му: знаеше, че забележката не е случайна. Полицаят имаше нещо наум.

— Никой не знае много за нея — продължи Джо. — Със сигурност кара клюкарите да се чудят. Проверих тук-там и никъде не намерих информация за нея. Изглежда ми малко странно.

— Съмнявам се да е извършила престъпление, началник. Защо ти е да я проверяваш?

Джо постоя загледан в океана.

— Не си използвам ресурсите, за да си играя на Биг Брадър — каза, — но Джена Дейвис се страхува от нещо и това ме притеснява. — Погледна отново към Рийд. — Мисля, че знаеш какво имам предвид.

Той трябваше да се досети, че началникът ще забележи страха на Джена. И той, и Силвейра имаха опит с хора, които криеха нещо.

— Ако се задават проблеми, бих искал да зная — добави Джо, докато изучаваше изражението на репортера.

— Доколкото знам, няма такова нещо — каза с равен глас Рийд. — Но тази история не е моя работа.

— Така ли? Реших, че ти работиш върху нещо с нея. Или може би работиш, но върху някаква друга цел. Тя е красива жена.

— Да, така е — съгласи се Рийд. Поколеба се дали да не му каже повече. Беше убеден, че Джена се нуждае от помощта на полицията, но й беше дал обещание и не можеше да го наруши.

— През последните два дни получихме сигнали за влизания с взлом — каза Джо. — Вероятно става дума за дребни кражби, но смятаме да увеличим патрулите в жилищните зони. Решиш ли, че трябва да знам нещо, ще съм ти благодарен, ако ми дадеш знак.

Кучето на Джо донесе топката за тенис и излая. Джо я взе и отново я хвърли по брега. Кучето се впусна след нея, хвърляйки пясък с лапите, но вниманието му беше отклонено от ято чайки, които кацаха на плажа. Птиците се разпръснаха, като кряскаха и пляскаха с криле.

— Сещам се за няколко причини една жена в беда да не иска да отиде в полицията — продължи Силвейра. — Първо, направила е нещо незаконно, второ, предпазва някого и трето, не смята, че може да има доверие на полицията. — Погледна Рийд право в очите. — Ако е третото, много греши.

— Аз не прикривам никого.

— Полезна информация.

— Предай я.

Рийд кимна и тръгна към водата, където беше забелязал нещо като бутилка насред купчина водорасли. Когато се приближи, видя, че не е бутилка, а метален предмет. Коленичи до него, отмести водораслите и го изрови. Оказа се някаква много стара и ръждясала камбана с диаметър почти трийсет сантиметра. Той проследи с пръст буквите — Габриела, 1850. Сърцето му заби по-силно, когато си даде сметка какво е открил.

Камбаната на кораба — току-що бе намерил камбаната на кораб, потънал преди сто и петдесет години.

Хенри му беше казал, че от утрото след корабокрушението на брега не е изхвърлен и един-единствен предмет. Рийд сложи длан върху надписа и усети как кожата му пламва. Усети замайване, почти му се зави свят. Затвори очи.

Подушваше страха, сковал хората на кораба — от моряците, които се бореха с яростта на океана, до пътниците, скупчени в главния салон. Никой не говореше. Музиката беше спряла. Беше късно през нощта, но хората се страхуваха да заспят, ужасени, че може никога да не се събудят. Това беше най-силната буря, която ги беше връхлетяла, откакто потеглиха от Сан Франциско.

Докато вървеше по палубата, той се притесняваше най-вече за жената, с която се беше запознал по-рано днес. Интервюира и нея, както много други. Възнамеряваше да публикува историите, когато се върне в Ню Йорк, а нейният разказ беше твърде завладяващ. Трябваше отново да говори с нея. Не можеше да спре да мисли за нея.

Изведнъж чу писък на жена и ускори ход. Интуитивно разбра, че е тя, но едва направил и една крачка, загуби равновесие. Сигурно се бяха ударили в скали по време на бурята.

През вратите и страничните отвори на кораба нахлу вода. Не можеше да се изправи на крака. Водата го помете на външната палуба, докато накрая успя да сграбчи част от тръба и да спре спираловидното си спускане към разпенената вода. Хората тичаха към спасителните лодки. Жени, деца, мъже, моряци.

Той се помъчи да се изправи, но корабът се накланяше под опасен ъгъл. И тогава я видя, видя страха в очите й, кръвта по роклята й…

— Какво намери?

Рийд отвори сепнато очи и объркано се взря в Джо. Отне му минута, докато си даде сметка къде е. Полицаят го изгледа странно, после коленичи до него, за да види какво е открил.

Рийд отмести длан от камбаната; пръстите му бяха все така изтръпнали, сърцето му препускаше под влияние на картините, проблеснали в съзнанието му. Не можеше да повярва на онова, което беше видял. Имаше чувството, че самият той се беше озовал на онзи кораб, сякаш беше един от онези на прага на смъртта. И той ли беше умрял тогава? Мисълта беше налудничава. Не познаваше никого от хората на борда. Не знаеше почти нищо за корабокрушението. Тогава защо чувстваше, че сякаш е нахлул в нечий чужд живот, в нечия чужда памет?

— Мамка му! — изруга Джо. — Наистина ли е това, което си мисля?

— Камбаната на потъналия кораб — произнесе бавно Рийд, който още се мъчеше да се опомни.

— Невероятно. Знаеш ли какво означава това?

— Че ще трябва да се разправяш с още повече туристи?

Джо го изгледа остро.

— Какво става с теб? — попита. — Сякаш си видял призрак.

— Изпитах някакво странно чувство, когато докоснах камбаната.

Едва довърши изречението, и при тях дойдоха братята Харлан, двете деца и двете кучета, за да видят какво гледат.

— О, господи! — възкликна Роджър Харлан. — Това е камбаната от „Габриела“. Сигурно ангелите са я донесли тук. Ето какво са правили — летели са наоколо, разбунвали са водите, за да може камбаната да излезе и хората отново да повярват. Те искат корабът да бъде намерен.

— Може просто приливът да е изхвърлил камбаната — каза Джо.

Рийд погледна към водата и сърцето му заби силно. Пред слънцето премина облак. Или беше ангел? Той примигна, за да прогони образа от ума си. Не можеше да е видял ангел. Трябваше да се вземе в ръце.

— Ще я взема в полицейското управление, там ще е на сигурно място — каза Джо.

— Я, чакай малко. Аз я намерих — възрази Рийд.

— Нали не смяташ, че ще остане у теб?

— Няма да я задържа, но искам да я снимам и да я включа в статията — отвърна той, докато мислеше какво да прави.

— Можеш да дойдеш в управлението и там да си направиш снимките. Докато не разбера какво точно е това и къде трябва да отиде, остава при мен. — Джо въздъхна, когато братята Харлан се затичаха по брега, за да разкажат за находката. — Тези двамата ще разпространят новината, преди да стигна до управлението. Това е стара камбана от някой стар кораб. Защо им трябва на хората да измислят какво ли не?

— Значи ти не усещаш нищо, като я докоснеш? — не можа да се сдържи Рийд.

— Не. — Силвейра се изправи на крака. — Нали не мислиш, че ангелите са измъкнали камбаната от дълбините?

Шокиран, Рийд осъзна, че не може веднага да отхвърли този сценарий — образите от видяното и почувстваното още препускаха в ума му. Откъде, по дяволите, се бяха взели?

После си даде сметка, че полицаят още чака отговор.

— Естествено, че не. Не вярвам в ангели.

— И аз така си помислих — отвърна Джо. — Тогава защо имам чувството, че не си така сигурен, както преди?

Глава 20.

Кара видя несигурността в очите на Андрю и реши, че нервите на новия свещеник са доста изопнати. Беше го гледала на подиума как върти неспокойно микрофона в ръце, как тромаво и неловко се движи. Сигурно се притесняваше, че хората все още гледат на него като на дете. Кара разбираше това. Трудно беше да се отърсиш от етикетите, които ти бяха сложили в родния град. Повечето приятели на родителите й още гледаха на нея като на едно от децата на Мъри, а не на зряла жена, омъжена и с кариера. В нейната сфера на дейност нямаше такова значение какво мислят хората за нея. Тя просто предоставяше услуги. За Андрю беше различно; от него очакваха да бъде новият духовен водач на града. Това беше тежко бреме. Той вдигна очи и забеляза, че го гледа. Кара му се усмихна.

Той й отвърна с глуповата усмивка, слезе от подиума и отиде при нея.

Беше хубав с расото, сресаната си руса коса и гладко избръснатото лице. Жените в града щяха да полудеят по него.

— Много глупав ли изглеждах на подиума?

— По-скоро нервен.

— Израснах в тази църква. Някак не изглежда редно да проповядвам там, където години наред слушах преподобния Адамс. Той умееше да говори. Успяваше да ме накара да слушам дори когато мислех, че не искам.

Кара подозираше, че и той ще има същото въздействие върху хората. Притежаваше харизма и усмивка, която ги привличаше.

— Ще се справиш страхотно, Андрю. Хубаво ще е да чуваме друг глас от амвона. Не че не харесвах преподобния Адамс, но ти ще говориш пред ново поколение. Родителите ти сигурно се гордеят с теб.

— Направо не са на себе си. Майка ми май е решила, че заради новото ми положение тя е вече първа дама, по-важна даже от съпругата на кмета.

— Майка ти ще има конкуренция, когато всички свободни жени вземат да се редят на опашка коя ще се омъжи за новия свещеник — подкачи го Кара.

— Не мисля, че опашката ще е дълга.

— О, хайде, Андрю. Ти беше едно от най-популярните момчета в училище. Половината от момичетата, с които израсна, са неомъжени и още живеят тук. А има и нови. Скоро ще започнат да се редят при теб с ястия и печива и ще имаш толкова доброволки за помощния комитет, че ще се чудиш какво да ги правиш.

След тези думи Кара забеляза, че Андрю не я слуша. Вниманието му беше насочено към другия край на помещението. В преддверието Кара видя Шарлот да говори с майка си.

— А може би някой вече води в състезанието — добави тя.

— Какво? — попита той, без да сваля очи от Шарлот.

— Няма значение. Джена, която ще замества пианиста, е тук. Ще отида да я извикам.

Кара отиде при Джена в дъното на църквата. Тя изглеждаше по-нервна и от Андрю, лицето й бе бледо, очите — тревожни. На Кара й беше направило впечатление, че жената често е нащрек. Зачуди се какво ли се е случило в миналото й, та да я направи така предпазлива. Двете обаче не бяха толкова близки, че да повдигне въпроса. Един ден можеше да станат.

— Благодаря ти още веднъж — каза тя на Джена. — Нотите са при пианото. Мисля, че няма нужда от обяснения, но госпожа Адамс каза, че ще ги прегледа с теб. Тя е вдовицата на преподобния Адамс — обясни Кара, когато Джена я погледна неразбиращо. — Тя е наясно с всичко около ръководството на църквата и как протича службата. Сега си поеми дълбоко въздух и се отпусни.

— Не мисля, че ще се отпусна, докато не мине службата.

— Ще се справиш страхотно — каза Кара, чудейки се на колко още хора днес ще се наложи да повдига духа.

— Ще погледна нотите — каза Джена и се запъти към пианото.

— Аз ще потърся госпожа Адамс — отвърна Кара.

Тръгна по пътеката между двете редици с пейки, като поздравяваше някои от подранилите.

— Добро утро, Шарлот — каза тя, когато стигна до преддверието. — Госпожо Адамс. Пианистката чака да й дадете указания.

— Отлично. Ще поговорим по-късно, Шарлот — каза Моника и влезе в църквата.

— Карате ли се с майка ти? — попита Кара, когато двете останаха сами. — Беше малко ядосана.

— Непрекъснато — отвърна уморено тя.

— Сигурно ви е трудно след смъртта на баща ти.

— Преди беше трудно, сега е направо невъзможно.

— Съжалявам. Може да се помолиш тя да се промени.

— Господ вече е чувал тази моя молитва милиони пъти — усмихна се Шарлот. — Досега не е отговорил.

— Мислех си, че може да доведеш и Ани.

— Искаше ми се — поклати глава лекарката, — но още е рано за нея да става център на вниманието.

— Е, да, разбирам. Макар че ми се иска да се запозная с нея. — Шарлот изглеждаше, сякаш я слуша, но погледът й беше насочен към Андрю. Такава значи била работата. — Добре, какво става? — попита Кара.

— Моля?

— Първо Андрю, сега и ти. Взирате се, когато другият не гледа.

Шарлот се изчерви.

— Не говори глупости. Просто ми е странно да го гледам в това расо. Има такъв духовен вид.

— Между вас двамата имаше нещо в гимназията. Обзалагам се, че то не е било духовно — засмя се тя.

— Кара, в църква сме! Моля те.

— О, хайде! Андрю беше секси тогава, секси е и сега. Какво му липсва?

— Оттогава мина много време. Стара история, която не бива да се повтаря.

— Защо не? Той е хубав и е свободен, добър човек е, вероятно знае тънкостите на това, как се отива в Рая. Ти си красива и свободна. Ако прибавим…

— Недей — изрече бързо Шарлот. — Няма да се впускам отново в това.

— Майка ти ще е очарована. Само си представи — ти може да си жената на следващия свещеник. — Кара се засмя на измъченото й изражение. — Това ли е истинската пречка между теб и Андрю?

— Е, ако можех да избирам, нямаше да стана жена на свещеник — каза Шарлот. — Защо всички омъжени жени искат да уредят неомъжените си приятелки?

— Защото искаме да сте щастливи като нас — ухили се Кара.

— Кой е щастлив? — попита Колин, приближавайки се зад жена си. Целуна я по бузата и я прегърна. — Здрасти, Шарлот.

— Колин, кажи на жена си да спре да сватосва.

— Кого сватосваш, скъпа?

— Да не си посмяла да кажеш. Преди да се усетиш, ще тръгне слух — добави Шарлот. — Да седнем — каза тя, като видя, че църквата вече се пълни със семейства.

Кара последва съпруга си и Шарлот по пътеката и тримата седнаха на третия ред. Джена засвири. Музиката потече от пръстите й толкова красива, че Кара застина. Беше слушала същата песен всяка неделя, но по някаква причина днес тя звучеше различно.

— Добра е — прошепна й Колин.

— Много е добра — съгласи се тя, чудейки се защо някой, който свири толкова добре, ще е нервен.

Песента свърши и Андрю зае мястото си на подиума. Огледа тълпата и се усмихна.

— Приятели, радвам се, че се върнах — каза той.

На излизане от църквата хората спираха Джена, за да й кажат колко им е харесало изпълнението й. Това, че свири за някой друг, освен за себе си, я накара да се почувства по-свързана с някогашния си живот и някогашното си „аз“. С нарастване на броя на комплиментите тя си даде сметка, че вероятно е прекалила, съдейки по някои оценки като „удивително“, „фантастично“ и „най-доброто, което съм слушал“. Имала бе намерение да свири като пианист на средно ниво, но щом пръстите й докоснаха клавишите, тя не можа да се спре. Не й липсваше стресът на някогашния й живот, но музиката определено й липсваше.

Като излезе от църквата, застана под едно дърво. Лекси беше с Кими на детската площадка и двете се въртяха на въртележката. От женския комитет бяха сложили маси със сандвичи, паста, салати, десерти и дори машина за сладолед. На една сервираха лимонада и пунш. Градът определено се радваше на всеки миг от живота.

Ако някой й беше казал, че може да замени Лондон, Париж, Виена и Рим за една малка крайморска общност на Калифорнийския бряг и да бъде щастлива, Джена нямаше да му повярва. Но като се изключеха непрестанните притеснения заради Брад, тя започваше да свиква и да се чувства добре тук. Опознаваше хората, създаваше приятелства. Досега не беше имала приятелки и перспективата й се стори изключително привлекателна. Виждаше как Лекси разцъфва с другарчета, които вече я обичаха. Двете с нея можеха да са щастливи тук.

— Джена.

Гласът на Рийд я извади от унеса. Дотолкова бе потънала в мислите си, че не го беше видяла да се приближава. Сърцето й за миг спря при вида на лицето му — все още насинено от сбиването и все пак невероятно хубаво. Погледът й се спря на устните му, които я подлудяваха предната нощ. Когато вдигна глава, видя пламенното желание в очите му и разбра, че той също си спомня. Може да не бяха съгласни по всички въпроси, но никой от двамата не можеше да отрече, че помежду им има химия.

— Здрасти — рече тя. — Не мислех, че ходиш на църква.

Той пъхна ръце в джобовете на тъмните си дънки. Днес носеше тъмносин пуловер с навити до лактите ръкави.

— Не съм, но докато вървях по улицата, чух доста хора да говорят, че това била най-добрата пианистка, свирила някога в града. Казаха, че сякаш в църквата е дошъл да свири ангел.

— Не съм ангел.

— Така ми каза и в деня, когато се запознахме. — Той измъкна от косата й едно листо, което вероятно бе паднало от дървото над тях. — Вече не съм толкова сигурен.

— Не знаех дали ще те видя пак, като се има предвид как се развиха нещата снощи.

— Още сме партньори.

— Бизнес сътрудници — каза тя. — Знам, че така е по-просто.

— Мислех, че не си склонна към съжаления.

— Не съм. Просто… — Гласът й замря, когато си даде сметка, че не знае как да довърши изречението. Чувствата й по отношение на Рийд бяха много объркани. — Просто искам да сменя темата. Става ли?

— Вечно ще съм ти благодарен.

Джена не успя да сдържи усмивката си при вида на облекчението, изписало се на лицето му.

— Ти си типичен мъж.

Той също й се усмихна.

— Щом минаваме на друга тема, имам една интересна новина. Тази сутрин чистих плажа за това, че се сбих в бара, и в пясъка намерих нещо интересно.

— Какво?

— Камбаната от кораба „Габриела“.

— Сериозно ли говориш?

— Да, и очевидно нищо от кораба не е било изхвърлено на брега от цели сто и петдесет години до днес.

— Еха. И точно ти да го намериш. Невероятно. Това е почти чудо! — Тя се засмя при вида на измъченото му изражение. — Съжалявам, не можах да се сдържа.

— Няма нищо магическо или чудно в появата на стара камбана от потънал край брега кораб.

— Не съм сигурна. На мен ми се струва малко магическо, особено предвид момента. Този уикенд се празнува годишнината от корабокрушението, основаването на града и появата на ангелите, които хората отдавна не са виждали. Не мислиш ли, че е доста голямо съвпадение?

— Съвпадение да, магия не — сви рамене той. — Но може само аз да съм на това мнение. Братята Харлан присъстваха на откриването на находката и вярват, че ангелска вихрушка е развълнувала водата и е изтласкала камбаната на повърхността. Роджър твърди, че ангелите искат останките да бъдат намерени и затова са летели около скалите.

— Много увлекателна теория. Това може да представлява обрат за статията ти. Е, и къде е сега камбаната?

— Засега полицейският началник я прибра в управлението. По-късно днес ще отида да я снимам.

Джена беше изненадана от интереса му, а това, което се мерна в погледа му, само увеличи любопитството й.

— Защо ми казваш това? — попита тя.

Рийд сви рамене.

— Когато сложих ръка на камбаната, изпитах странно чувство. Сякаш бях на кораба, когато се разби в скалите. Виждах картината наоколо, хората, които се опитваха да се задържат, когато корабът се наклони, водата, която нахлу от едната страна… Налудничаво е. Всичко, което видях, беше така живо.

— Ти наистина си се увлякъл.

— Това, че никога не са намерили кораба, действително е интригуващо. Казват, че е пренасял много злато, което със сигурност е накарало редица търсачи на съкровища да се спуснат да го търсят, но местонахождението му си остава загадка. Океанът го е скрил някъде.

— Или ангелите — каза тя. — Уловил си духовната енергия на това място въпреки цинизма си.

— Ангелите и корабокрушението са две отделни неща.

— Не и според хората, които живеят тук.

Той я изгледа замислено.

— Започваш да се чувстваш свързана с това място, нали?

— Как иначе? Ако Роуз Литълтън наистина ми е баба и белегът на Лекси е същият като на бебето Габриела, тогава и двете сме свързани с онова дете, с корабокрушението. — Джена замълча за момент. — Ако някога се освободя от Брад, ми се иска да проуча историята. Но първо най-важното. Получи ли още информация от частния детектив?

— Още не, но имах притеснителен разговор с Джо.

При споменаването на полицейския началник нервите й се изопнаха. Не я беше грижа за обрата в разговора, нито за това, че Рийд нарече полицая по малко име, сякаш бяха приятели.

— Той те подозира — продължи Рийд.

Сърцето й се сви.

— Какво искаш да кажеш?

— Усеща, че си уплашена и криеш нещо. Вече те е проверил.

— Той ли ти каза? — Джена се паникьоса и се задъха. — Трябва да вървя. Трябва да си тръгнем оттук. — Тя обърна глава и затърси Лекси с поглед. — Къде е тя? Къде е Лекси? — Понечи да тръгне, но Рийд хвана ръката й.

— Стига, Джена, успокой се.

— Шегуваш ли се? Щом началникът проверява миналото ми, ще разбере, че не съм майка на Лекси — ако вече не е разбрал.

— Не е.

— Сигурен ли си?

— Да. Каквато и история да е била измислена за теб, излязла е вярна.

— Само че докога? Не мога да остана и да чакам той да разбере коя съм. Не мога да остана с надеждата, че няма да научи истината, няма да се обади на Брад и да предаде Лекси на баща й. — Джена опита да се откъсне, но той я държеше здраво.

— Началник Силвейра е много почтен човек.

— И откъде знаеш — от един петминутен разговор на плажа ли?

— Джена, ще трябва да се довериш и на друг човек, освен на мен.

Тя се обезпокои, че Рийд изведнъж се оказа на страната на полицейския началник, а не на нейната.

— Ти му вярвай, ако искаш. Не е нужно и аз да го правя.

— Имаш нужда от закрила.

— Брад е ченге. Началникът няма да ме защити. Ще защити колегата си.

— Брад е измамник, Джена, и ако ме оставиш, имам достатъчно информация, за да го докажа.

Той имаше известно право, но ако началникът си затвореше очите?

— Може въпреки това да не ни повярва. Може да реши да му се довери; да му се обади, да поговори с него.

— Мисля, че ако му обясним всичко, началникът ще е склонен да ни сътрудничи.

Понеже Рийд беше разбрал за самоличността и номера на социалната осигуровка на Брад, имаше някакъв шанс полицията да я изслуша — но това можеше да не им попречи да вземат Лекси.

— Дори да убедим началника да застане на моя страна, той може да ми вземе Лекси. Дори да не я даде на Брад, може да я пратят в детски дом. А ти знаеш какво значи това.

Рийд сви устни.

— Знам и признавам, че и това е възможно. Но да остане в детски дом и да я загубиш за кратко въобще не е същото като да я загубиш завинаги.

— Ако не съм с нея, няма да мога да я закрилям. — Тя поклати решително глава. — Кели искаше да остана с нея. Рийд, аз й обещах. Това бяха последните думи, които казах на сестра си. Не мога да наруша обещанието си.

Той прокара ръка през косата си; изражението му показваше, че макар да е разочарован, я разбира.

— Знам, Джена, но Кели се е опитала да избяга, без да потърси помощ, и е загинала. Има неща, с които човек не може да се справи сам. Ще сторя всичко възможно да ви защитя и двете, но се опасявам, че няма да е достатъчно.

— Не те моля да ме защитаваш. Най-добре ще е да замина. Започнах да се сближавам твърде много с хората тук. Сигурна съм, че не само началникът е забелязал, че крия нещо. Колкото по-дълго остана в града, на толкова повече въпроси ще трябва да отговарям.

— Всичко това е вярно, но трябва да мислиш и за Лекси — каза Рийд и погледна към въртележката, където тя щастливо си играеше. — Детето се развива добре тук. Има приятели и се чувства сигурно. Не трябва да му отнемаш това. Ако си честна, ще признаеш, че и ти си щастлива тук.

Те наистина бяха щастливи тук и именно такова безгрижно съществуване заслужаваше Лекси. Но в сенките дебнеше опасност — опасност, която можеше да избухне всеки момент. Дали Рийд имаше право? Беше ли време да поеме риска да намеси ченгетата и да спечели истинска свобода, да победи Брад веднъж завинаги?

— Ще си помисля — изрече тя.

Рийд я изгледа несигурно.

— Джена, ще ми обещаеш ли нещо?

— Какво?

— Да не бягаш, без преди това да ми кажеш?

Тя го гледа втренчено в продължение на минута.

— И за това ще си помисля.

Джо се изненада, когато видя някаква странна кола пред къщата си. Слезе от пикапа и вкара Руфъс през задната врата. Кучето не беше в състояние да остане в компанията на Рейчъл.

Когато влезе в страничния двор, чу гласове откъм задната веранда. Рейчъл говореше с някакъв мъж. Смееше се на нещо, което той каза. Джо се спря, давайки си сметка, че от цяла вечност не я беше чувал да се смее така свободно. С безпокойство осъзна, че не той я правеше така щастлива.

Качи се по задните стълби и завари на пейката мъж на около трийсет и няколко години. Изглеждаше като дошъл от Бевърли Хилс: фланелка с якичка, черен панталон и пригладена с гел руса коса. Рейчъл вдигна очи и видя съпруга си. Вина ли мерна в очите й, или само си въобразяваше?

— Джо — каза тя бързо и скочи на крака. — Чудех се къде си. Май дълго си бягал на плажа.

— Трябваше да прескоча до управлението.

— Това е Марк Девлин — каза тя. — Марк, съпругът ми Джо.

Девлин се изправи и му стисна ръката. Усмивката му беше естествена и спокойна.

— Най-накрая да се запознаем. Рейчъл много ми е говорила за вас.

— Наистина ли? На мен не ми е казвала нищо за вас.

Джо стисна ръката на Девлин и се облегна на перилата.

— Разбира се, че съм ти казвала — намеси се Рейчъл. — Марк е филмов продуцент. Миналата година си купи чрез мен къща в Бевърли Хилс, където живее сега. Проучва терени за един нов филм и сутринта му се обадих да му кажа за къщата с духовете. Той дойде да я види.

— Дълъг път сте изминали за едно спонтанно хрумване — подхвърли полицаят.

— Рейчъл е много убедителна. Каза ми, че веднага трябва да видя имота — отвърна Марк.

— Съмнявам се, че някой ще прояви интерес към него в скоро време — каза Джо.

— Всъщност говорих с Кара Линч снощи и тя каза, че някой е предложил да купи къщата — намеси се Рейчъл. — Тя трябва да дойде в два. Ще ми донесе информация за имота и каза, че ще ни покаже някои други места, които може да са подходящи за филма. Не е ли страхотно?

Сигурно беше страхотно, че Рейчъл е намерила нещо интересно в Ейнджълс Бей, помисли си Джо. Просто не му харесваше, че част от интересното беше свързана с Девлин, който беше зарязал всичко и бе шофирал четири часа, за да види някаква изоставена къща.

— Освен това поканих Марк на вечеря — добави жена му. — Дали ще можеш да приготвиш няколко пържоли на барбекю?

— Значи ще останеш да спиш тук? — попита Джо.

— Реших, че мога да огледам и останалата част от града утре — отвърна Марк. — Запазих си стая в хотел „Чайките“. Хубаво място с атмосфера. Много обичам малките градове.

— В този град няма нищо друго, освен атмосфера — каза Рейчъл. — Това е Кара — продължи тя, когато на вратата се позвъни. — Трябва да тръгваме. — Посочи на Марк пътя през дневната, после се обърна, надникна през вратата и се усмихна на Джо: — Не е ли страхотно? И ти получаваш каквото искаш, и аз получавам каквото искам. И двамата сме доволни.

Рейчъл му помаха и влезе в къщата. Джо я чу как представя Марк на Кара и затварянето на вратата след тях. Изведнъж отново настъпи тишина — някак прекалена, докато още чуваше смеха им. Неохотно се запита дали Рейчъл не иска не само сделка с недвижим имот, но и Марк Девлин.

Глава 21.

— Според разпечатките на телефонните разговори, до които Стан е успял да се добере — каза Пит на Рийд, — три седмици преди да бъде убита, Кели Уинтърс е звъняла на мъж на име Родни Харис.

— Кой е Родни Харис? — попита репортерът и премести телефона на другото си ухо, за да може да си води бележки.

— По-правилният въпрос е кой е бил Родни Харис. Ден след като му се е обадила, е бил ограбен пред апартамента си и убит.

Пулсът на Рийд се ускори.

— Трябваше с това да започнеш.

— Обичам да оставям най-хубавото за накрая. Харис е бил застрахователен агент в малък град в Северна Каролина. Сестра му умряла преди десет години, удавила се в басейна в двора. Харис смятал, че я е убил съпругът й, но той имал желязно алиби, а и в кръвта й били открити високи нива на алкохол. Официалното становище било, че случайно се е удавила.

— Каква е връзката с Кели Уинтърс?

— Името на съпруга било Стийв Дънсмор. Изчезнал около година след смъртта на жена си. Като казвам „изчезнал“, имам предвид точно това — не е използвал кредитните си карти, не е наеман на работа, няма банкови сметки, нищо. Но успяхме да намерим негова стара снимка. И познай какво?

— Стийв Дънсмор е Брад Уинтърс — заключи Рийд.

— Значи го е правил и преди. Убил е и първата, и втората си жена.

— Предполагам, че Родни Харис е казал на Кели Уинтърс, че съпругът й не е този, за когото тя го мисли.

— И Брад е решил, че тя ще го изобличи, затова се е отървал от нея. Но полицаите, които са разследвали смъртта на Кели, трябва да са знаели за Харис. Фактът, че е умрял след срещата с Кели Уинтърс, трябва да ги е подтикнал да продължат разследването.

Освен ако някой не е попречил на разследването или не е заровил връзката между Харис и Кели.

— Пращам ти по имейла снимката на Стийв Дънсмор. Ако искаш да заловиш този тип, по-добре да действаш бързо. Къщата му е обявена за продан, а тази сутрин, когато минал с колата пред тях, Стан го видял да товари някакви кашони. Кани се да бяга.

Съдейки по миналото, Брад знаеше как да започне отначало, с нова самоличност. Но в миналото той не бе имал дъщеря. Дали ще иска да изчезне с Лекси? Или ще гледа по-скоро да спаси себе си? Брад сигурно знаеше, че щом Лекси е някъде там, а за Джена не се знае нищо, двете представляват опасност за него. Истинският въпрос беше колко далече ще стигне Брад, за да се отърве от тази заплаха?

— Е, къде ми е статията за ангелите? — попита Пит.

— Тази вечер ще я имаш. Чакам само една снимка. Историята има ново развитие.

— Какво е то?

— Ще разбереш, когато я прочетеш — каза Рийд и затвори. Стана от стола, грабна си фотоапарата и якето и тръгна към къщата на Джена.

Джена прекара пръсти по клавишите на пианото — изпитваше отчаяна нужда да изсвири емоциите си. Откакто се разделиха с Рийд при църквата, не спираше да мисли какво да прави. Бягството й изглеждаше най-правилното, но отговорите на въпросите „как“ и „кога“ й се изплъзваха. Лекси и Кими си играеха на маскарад в стаята на Лекси и безгрижният им радостен смях измъчваше Джена.

Как да преобърне живота й отново, да я откъсне от новата й най-добра приятелка, от мястото, което вече започваше да приема като свой дом? И все пак как да остане тук и да поеме риска Брад да ги открие или пък местните ченгета да я арестуват и да върнат Лекси на баща й? Бягството изглеждаше най-добрият вариант. Но дори да се откъснеше от местните погледи, сама на пътя тя пак нямаше да е в безопасност.

Трябваше да помисли. Трябваше да действа умно.

Паниката пречеше на трезвата й преценка. Имаше нужда да се освободи от напрежението, затова натисна един клавиш, после втори. Мелодията я завладя. Пръстите й знаеха какво да правят. Тя просто се пусна по течението с надеждата, че в края на песента всичко ще бъде ясно.

В началото не чу звънеца. Звукът му се сливаше с мелодията, но развитият й слух скоро различи острия звън от красотата на музиката. Тя вдигна ръце от пианото и отиде да отвори. Когато погледна през шпионката и видя на прага Рийд, сърцето й подскочи. Беше си казала, че и дума не може да става за обвързване с него, но сърцето й още не бе възприело това.

Щом отвори вратата, той решително влезе вътре.

— Получих още информация — каза.

— Секунда — отвърна тя и отиде да затвори вратата към антрето, за да не ги чуват момичетата. После седна на дивана. — Добре, казвай.

Съобщи й фактите, които беше научил за истинската самоличност на Брад, и объркването й нарасна.

— Не разбирам как твоят детектив е могъл да разбере всичко това, а полицаите, които са разследвали убийството на Кели, не — каза тя накрая.

— Те никога не са подозирали Брад. Или пък някой е покрил фактите. Брад е бил техен приятел и партньор; всъщност досието му на полицай е безупречно.

— Но той е убил двете си съпруги, две невинни жени. И Господ знае кого още може да е убил. — Тя погледна Рийд в очите. — Готова съм да говоря с полицейския началник. Само се надявам доказателствата ни да са достатъчни, за да го убедя.

— Достатъчни са и се радвам, че взе това решение — каза той. — Имам среща с Джо в управлението след трийсет минути, за да снимам камбаната. Защо не дойдеш с мен?

— След трийсет минути? Изглежда толкова скоро. — Едно беше да вземе решение, друго — да го приложи.

— Единственият начин да се освободиш наистина от Брад е да направиш така, че да го хванат, преди той да е хванал теб. Това е първата стъпка.

— Просто ме е страх. Не искам да обърквам всичко.

— Няма. А Лекси? С нас ли ще я вземем?

— Ще се обадя на майката на Кими и ще видя дали тя може да я гледа около час. Можем да оставим момичетата у тях на път за управлението.

Когато тя се изправи, Рийд сложи ръка върху нейната.

— Когато се приближих до къщата, те чух да свириш. Радвам се, че се връщаш към музиката.

— Помага ми да се успокоя.

— А на мен ми действа обратното, като те чуя да свириш. Представя ли си ръцете ти върху клавишите, си ги представям върху мен.

Погледът му я накара да затаи дъх.

— Мислех, че отношенията ни ще са само делови — каза тя.

— Да, и аз така мислех. Но въпреки това ми се иска да те целуна.

— Така няма да ни е по-лесно да се сбогуваме.

— Ние не се сбогуваме.

— Засега — прошепна тя. Въпреки думите си тя се наведе и притисна устни към неговите. Нуждаеше се от него. Всичко останало щеше да решава по-късно — много по-късно.

Джо Силвейра стоеше загледан в информацията, която Рийд Танер беше събрал за Брад Уинтърс, наричан още Стийв Дънсмор. Историята на Джена беше много по-лоша, отколкото очакваше. Смяташе, че е малтретирана, която вероятно бяга от съпруга си, който не беше чак толкова мъртъв, колкото тя твърдеше. Нещата обаче се оказаха много по-сложни.

Той остави документите и погледна Джена в очите. Лицето й беше бледо, очите — изпълнени с решимост. Изражението й беше като в нощта, когато я беше видял на доковете, след като беше скочила в океана да спаси Ани Дюпон. Това беше жена, която прави онова, което трябва, независимо какво рискува. Страхуваше се ужасно, но в същото време беше решителна. Джо установи, че я харесва и иска да й помогне. Радваше се, че накрая е решила да му се довери. Подозираше, че за това трябва да благодари на Рийд Танер. Очевидно интересът на репортера към нея не беше само професионален. Стоеше покровителствено зад стола на Джена с ръка на рамото й.

Джо насочи вниманието си към Джена — беше нервна, но съдейки по прочетеното, имаше защо да се отнася предпазливо към него.

— Разбирам колебанието ви да се обърнете към полицията, но се радвам, че дойдохте. Искам да помогна на вас и Лекси.

— Загрижена съм преди всичко за Лекси и за това двете да останем заедно — отвърна бързо тя. — Лекси преживя ужасна травма и ако сега я отнемат от мен, не знам как ще се справи. Няма начин да се върне при баща си. Надявам се, че не обмисляте този вариант.

Джо подозираше, че ако й даде погрешен отговор, тя ще грабне детето и ще хукне да бяга, преди да е успял да се обади на службите за закрила на детето.

— Разбирам загрижеността ви. Нека решаваме нещата едно по едно.

— Ако бяха търсили, от полицейския отдел на Брад щяха да открият тази информация — каза Джена. — А може и да са търсили, и да са решили да я потулят заради колегата си.

— Това е сериозно обвинение.

— Аз и не го отправям току-така — отвърна енергично тя. — Ако се обадите в отдела на Брад, някой ще му каже, че съм тук, че дъщеря му е тук. Той ще дойде тук. Сигурна съм. — Тя се поколеба и погледна към Рийд, после продължи: — Много е възможно Лекси да е видяла как баща й убива майка й. Мисля, че затова той не е казал на никого, че дъщеря му е била в къщата, и никой не я търси. Той не иска тя да го посочи за убиец на майка й.

Джо вече бе проверил регистъра с изчезналите лица, за да е сигурен, че Лекси/Каролайн Уинтърс не фигурира в него. Нямаше доклад, който да сочи, че Лекси е изчезнала или е в опасност. Явно дотук Джена казваше истината, което му помогна да си отдъхне. За човек, чиято съпруга е била убита, беше странно да не обяви дъщеря си за изчезнала. Информацията определено даваше основание за разследване.

— Брад е казал на полицаите, че Лекси е у роднини — добави Джена. — На практика е точно така. Тя е с мен. И това, че е с мен, не е престъпление, нали? Ако Брад си я искаше, щеше да поиска да я търсят.

Жената стъпваше върху тънък лед, но засега той можеше да я остави, поне докато не разполагаше с повече информация.

— Ще подходя към случая възможно най-дискретно — увери я.

— Но не можете да ми обещаете нищо.

— Не аз решавам въпроса с попечителството.

— Бащата на Лекси е убиец.

— Това още не е доказано.

— Значи междувременно ще я върнете на баща й? — попита ужасено тя.

— Не съм казал това.

Джена се изправи рязко на крака.

— Вижте, обещах на сестра си да закрилям Лекси. Тя не може да се върне при Брад дори за ден. А и с изключение на баща ми аз съм най-близкият й кръвен роднина. Тя ме обича и аз я обичам. Мястото й е при мен. Бих дала живота си за нея.

Той видя отчаянието в очите й и му се прииска да я успокои, ако не за друго, то поне за да не избяга веднага.

— Ще направя всичко възможно Лекси да бъде защитена и да остане с вас, докато законът не ме задължи да я пратя някъде другаде.

— Това не ми звучи добре. Сбърках.

Тя стана и понечи да тръгне към вратата, но Рийд я хвана за ръката и я спря:

— Джена…

Тя измъкна ръка.

— Чу го. Може да се наложи Лекси да отиде при Брад.

— Той не каза това и ние няма да го позволим. Нали, началник?

Джо се изправи и погледна Рийд в очите.

— Не и без обстойно разследване. — После се обърна към Джена: — Дайте ми възможност да проуча информацията и тогава ще видим какво е положението. Нямам никакво намерение да поставям Лекси в опасна ситуация, включително под настойничеството на баща й. Имате думата ми. Междувременно ще се наложи да пратя полицаи да пазят къщата ви.

— Наистина ли ни вярвате? — попита тя. — Не се преструвате, нали?

— Не. Не мисля, че ако бяхте виновна в нещо, щяхте да дойдете при мен. Освен това не проявявам никаква търпимост към полицай, който използва положението и властта си, за да му се размине някакво престъпление, да не говорим за убийство. Не изпитвам никаква лоялност към този човек или друг, който може да му помага да прикрие престъпление. Не ме интересува дали е с униформа или не.

Джена му хвърли дълъг изпитателен поглед, после въздъхна:

— Явно трябва да ви се доверя. Дано не е грешка.

— Не е. Бих искал да се видим утре рано сутринта.

— Лекси е на лятно училище. Мога да дойда, след като я оставя там в девет.

— Идеално.

— Предполагам, че полицаят, който ще наблюдава къщата, ще наблюдава и мен, нали? — попита тя.

— Не мислете за напускане на града. Това не е решение. Имате нужда от помощ и в момента аз най-добре мога да ви помогна.

Тя кимна неохотно.

— Не съм сигурна, че мога да напусна Ейнджълс Бей, дори да опитам. Този град сякаш се е вкопчил в нас.

— Знам какво имате предвид — усмихна се той. — Дойдох само няколко седмици преди вас, а имам чувството, че съм тук от цяла вечност. Градът някак успява да ти влезе под кожата.

— Като стана дума за Ейнджълс Бей — намеси се Рийд, — трябва да снимам камбаната, преди да тръгнем.

— Вярно. Почти бях забравил.

Джо отвори шкафа зад себе си, извади камбаната и постави на бюрото. Рийд и Джена се наведоха да я разгледат.

— Еха, изумително — каза тя, като прокара пръсти по гравираните букви. — Не мога да повярвам, че след като е изгубена преди толкова години, изведнъж е намерена.

— Освен ако някой не я е сложил на плажа нарочно, за да я открият — каза Джо.

— Някой, който иска да вдигне шум, за да привлече още туристи? — попита Рийд, докато правеше снимки.

— Възможно е — отвърна Джо. — Моментът странно съвпада с внезапния наплив на търсачи на ангели.

— Може наистина ангелите да са я изкарали на повърхността — предположи Джена.

— Вярвате ли в ангелите?

— Е, точно сега имам нужда да вярвам в нещо обнадеждаващо. Защо да не са ангелите?

— Сигурен съм, че много хора ще си кажат същото — отвърна полицаят. — Опасявам се обаче, че камбаната ще доведе в града още фанатици на тема ангели. Обзалагам се, че скоро ще се появят търсачи на съкровища и какви ли не.

— Кой знае — измърмори Джена, после двамата с Рийд си размениха погледи и тя хвана ръката му.

Този жест подсети Джо, че и той има жена, която го чака вкъщи. За жалост тя беше с друг мъж.

След полицейския участък Рийд изпрати Джена вкъщи, после се върна в хотела да довърши статията си за ангелите. Беше му трудно да се съсредоточи — все се връщаше към срещата с началника. Вярваше, че Джо ще им помогне да сложат край на кошмара на Джена, но не знаеше на каква цена. Възможно беше Лекси да отиде в детски дом и той не можеше да си представи как двете ще понесат раздялата. Но както каза Джо, нещата трябваше да се решават едно по едно…

Качи на компютъра снимките на корабната камбана и ги прикачи към съобщението, което щеше да изпрати. Знаеше, че на Пит много ще му хареса новото развитие, което свързваше ангелите с потънал кораб и изгубено съкровище. Без съмнение щеше да поиска нов материал, който да проследи развръзката, но не Рийд щеше да го напише. Изпратеше ли статията, задачата му в Ейнджълс Бей щеше да е официално приключила. Освен Джена нямаше друга причина да остава в града.

Беше й казал, че ще остане, докато хванат Брад и двете с Лекси са спасени. В никакъв случай не можеше да си тръгне, докато тя е в опасност. Да си тръгне след това, щеше да е различно.

Трябваше да си отиде. Знаеше, че трябва.

Но Джена не беше жена, която лесно се напуска. Тя беше повече от развлечение, повече от случайна любовница. Джена беше негов другар. Разбираше го както никой друг, което ужасно го плашеше. Любовта не беше за него, но Господи, мисълта за това го изкушаваше. Джена беше красива, секси, удивителна, мила, а също и сериозно бреме под формата на енергично седемгодишно хлапе. Двете с Лекси имаха нужда от мъж, който да бъде съпруг и баща, а той не знаеше как да се справи нито с едното, нито с другото. Щеше да ги разочарова. Знаеше, че така ще стане.

Тръсна глава и натисна бутона за изпращане, после затвори компютъра и отиде до прозореца. Луната се издигаше високо в небето. Още един ден си беше отишъл. Същото щеше да стане и с утрешния. Можеше да продължи да брои дните от смъртта на Алисън, както и досега, или да започне да превръща дните си в нещо смислено.

Само че не знаеше как.

„Наистина ли?“ — възрази един глас в главата му. Трябваше само да й се обади или направо да отиде до къщата и да я види, да прояви загриженост, да я обича.

Стомахът му се сви.

После звънна телефонът му. Беше дал на Джена номера си. Знаеше, че е тя, преди да вдигне.

— Какво има? — попита той, без да си даде труда да поздрави.

— Нищо. Всичко е наред — отвърна Джена. — Е, доколкото е възможно предвид обстоятелствата. Денят беше стресиращ.

— Да, знам. Ти постъпи правилно.

— Надявам се. — Тя замълча за момент. — Може да ти прозвучи странно, защото бяхме заедно цял ден, но ти… липсваш ми, Рийд. Знам, че това не е завинаги, но искаш ли да наминеш тази вечер? Лекси вече си легна. Може да пием кафе например.

Милата покана, изпълнена с толкова обещания, накара сърцето му да се свие.

— Не мога — реши внезапно той. — Съжалявам. — Стисна силно телефона. Знаеше, че трябва да спомене някакво оправдание, но подозираше, че тя ще прозре зад него. Последното, което искаше, беше да я лъже.

— И аз съжалявам — отвърна тя.

— Ще ти звънна утре или ти ми се обади, ако има някакъв проблем, става ли? Наложи ли се, тук съм.

— Ако има проблем — повтори Джена, с което показа, че разбира. — Лека нощ, Рийд.

Той затвори с чувството, че е най — големият страхливец на света. Какъв, по дяволите, му беше проблемът?

Имаше нужда от питие.

Щом си помисли това, той си даде сметка, че не от това има нужда. Имаше нужда от Джена. А току-що й беше казал да се разкара. Вероятно беше най-големият глупак на света.

Глава 22.

Джена се въртеше в леглото — беше й горещо, беше разстроена, притеснена и гневна. През цялото време знаеше, че Рийд си търси само мимолетно забавление. Не трябваше да се чуди, че се опитва да се измъкне. Просто не беше очаквала това да стане толкова скоро.

Беше им добре заедно. Бяха намерили общ език. Защо той не виждаше това?

Може би го виждаше, но не искаше да го приеме. Двамата идваха от различни светове и след като всичко приключеше, щяха да се върнат към тези различни светове — може би. Тя наистина харесваше града, а и Лекси беше щастлива тук. Можеха да останат и да разкрият онова, което ги свързваше с града. Можеха да си създадат приятелства и да разцъфнат на мястото, където бяха корените им.

Но това не беше живот като за Рийд. Той не искаше съпруга, дете и малка къща в малък град с малък вестник.

А може би всъщност искаше точно това — семейството, което му бе липсвало цял живот. Не че щеше да си го признае. Нямаше да поеме този риск. Сигурно щеше да си остане сам и разкъсван от вина, жаден за живот на пътя, където никога нямаше да му се наложи да се изправи срещу мисълта за постоянство.

Тя въздъхна и отново се обърна, стисна силно очи и се опита да забрави за Рийд. Имаше нужда от сън.

Сутринта трябваше да стане рано, за да приготви закуска на Лекси и да я заведе на лятно училище.

Тя извика някои от любимите си картини, които й помагаха да заспи: слънцето, залязващо над океана, луната, издигаща се насред здрача. Пред очите й премина пухкав бял облак. Видя лице — това на Кели. Тя не се усмихваше, а беше притеснена. Защо беше притеснена? Заради Брад.

В най-отдалечените кътчета на съзнанието си чуваше гласа му…

— Здрасти, миличка, липсвах ли ти?

— Татко, ти ли си? — попита сънено Лекси.

— Да, миличка, аз съм. Най — накрая те намерих. Сега ще бъдем заедно завинаги.

— Вкъщи ли си отиваме? Ами мама?

— Майка ти те остави, миличка. Сега имаш само мен и аз никога няма да те оставя. Нали още ме обичаш?

— Да, но… но ти… ти нарани мама — заекна тя.

— Стана случайно. Сега да тръгваме. Обуй си обувките.

— Не, искам мама.

— Ще те заведа да я видиш.

— Но… мама е на небето.

— Не, миличка, не е. Ще те заведа при нея. Просто ела с мен.

Джена се стресна и се събуди с разтуптяно сърце. Гласът на Брад ли бе чула току-що? Или беше сънувала? Обърна глава към бебефона. Не чу нищо, но гласът му й се беше сторил толкова реален, толкова близо.

Стана от леглото и тръгна към стаята на Лекси. Вратата й беше затворена. Джена сложи ръка на бравата и се заслуша. После леко завъртя топката и отвори.

Сърцето й спря. Брад държеше Лекси в ръце. Тя беше с маратонки и яке върху пижамата. Прегръщаше баща си през врата. Изглеждаше едновременно виновна и уплашена.

— Татко ще ме заведе да видя мама — каза несигурно.

Джена си пое въздух на пресекулки — знаеше, че трябва да действа внимателно.

— Брад, пусни я.

— Наистина ли си мислеше, че ще успееш да държиш дъщеря ми далеч от мен? — попита той.

— Няма да позволя да я отведеш.

— Но аз искам да видя мама. Татко ще ме заведе да я видя. Той каза така. Обеща ми.

Отчаянието на лицето на Лекси показваше колко много иска да вярва, че майка й е жива. Джена знаеше, че трябва да убие тази невъзможна мечта, но изричането на думите беше мъчително.

— Майка ти е мъртва, ти го знаеш. Не можеш да я видиш. Трябва да останеш тук с мен. Така поиска майка ти.

— Тя лъже — каза тихо Брад. — Майка ти те чака. Няма търпение да те види. Ще правим мелба с горещ шоколад както преди, миличка, спомняш ли си?

Джена виждаше, че Лекси се колебае. Лъжите на Брад не бяха просто нередни; бяха жестоки.

— Брад, не прави това. Пусни я. С мен тя е в безопасност и никой няма нужда да разбира къде сме. Ти можеш да продължиш живота си. Няма да кажем нищо.

— Не мога да поема този риск.

— Така я нараняваш — каза Джена при вида на сълзите, които се стичаха по страните на Лекси.

— Татко, вече не искам да ходя никъде. Искам да остана тук.

— Миличка, аз имам нужда от теб. Ти си моето малко момиче. Ако не сме заедно, аз ще се чувствам самотен — ти не искаш такова нещо, нали?

Джена се измъчваше при вида на болката, изписана на лицето на Лекси. Детето искаше да вярва на баща си, но знаеше, че той е направил нещо ужасно.

Брад се приближи към отворения прозорец. Джена го беше заковала, но той беше успял да го отвори.

Решена да го спре, тя пристъпи напред, но Брад извади пистолет и го насочи към главата й.

— Не мърдай — каза той. — Дъщеря ми идва с мен.

— Страх ме е — проплака Лекси. — Татко, вече не искам да идвам.

— Ще дойдеш — повтори той, докато тя се извиваше в ръцете му. — Спри, по дяволите! Ако се опиташ да се измъкнеш, ще убия леля ти.

Лекси замръзна и погледна ужасено Джена.

Джена никога не се беше чувствала толкова уплашена и безпомощна.

Рийд беше решил да се разходи, за да изразходва енергията, заради която не можеше да си намери място. Само на няколко пресечки от хотела видя на тротоара пред него да върви някаква жена. Червената й коса проблесна на светлината на уличната лампа. Беше същата, която бе видял в бара преди няколко дни. Сигурен беше. Нямаше как да е Алисън, но му трябваха доказателства за това, за да може да напусне града и никога да не се обръща назад, да не се чуди дали е видял призрак, или ангел.

Тя зави на ъгъла и тръгна по тясна пътека между сградите. Рийд се затича след нея. Виждаше сянката й, когато тя зави на друг ъгъл; изглежда, забърза. Той също ускори ход; сърцето му препускаше, докато се опитваше да настигне изплъзващата се фигура. Не спираше да си повтаря, че преследва жив човек, но интуицията му подсказваше, че никоя жена не може да се движи така бързо и тихо в нощта.

Соленият полъх на океана довя в лицето му пелена от мъгла и сенките на сградите добиха призрачни форми. Той примигна, за да прогони влагата от очите си и едва на следващия завой си даде сметка, че е на улицата, където живее Джена. Забави ход и запристъпва колебливо. Огледа бързо квартала — от жената нямаше и следа, но в края на улицата видя паркирана полицейска кола, през няколко къщи от тази на Джена. Вратата на шофьора беше отворена, а на земята се виждаше простряна фигура.

Рийд се затича натам с всички сили. Стигна до колата и коленичи до полицая на земята. Мъжът лежеше по гръб, на главата имаше рана, от която се стичаше кръв. Колин Линч. Беше в безсъзнание.

Рийд сложи ръка на врата му. Имаше слаб пулс, от разтворените му устни се долавяше леко дихание. Рийд се пъхна в колата, грабна радиостанцията и докладва на някакъв полицай на Елмуд Лейн 910. Диспечерът викаше, питаше го нещо, но той нямаше време да му отговаря. Цялото му същество подсказваше, че Джена е в беда.

Свали якето си и покри Колин. Чу сирената в далечината и разбра, че помощта идва. Хукна по улицата към къщата на Джена. Предната врата беше заключена. Той натисна яростно дръжката, но вратата не помръдна. Прескочи перилата на верандата, грабна една тежка ваза с цветя и я засили в прозореца. Стъклото се разби и той чу женски писък.

Тогава разбра, че най-големият страх на Джена е станал истина. Брад Уинтърс я беше открил.

В къщата се чу шум от трошене на стъкло, после Рийд изкрещя името й. Джена се разкъсваше между желанието той да дойде да я спаси и страха, че Брад ще го нарани.

— Прекалено късно е — каза тя на зет си. — Просто остави дъщеря си и тръгвай.

— Тя е моя. Никъде не отивам без нея.

Брад накара Лекси да мине през отворения прозорец. Разстоянието до земята беше над метър. Тя се съпротивляваше, докато баща й я държеше, но той беше прекалено едър и силен. Детето тупна с писък на земята.

— Бягай, Лекси, бягай! — изкрещя Джена.

Брад вдигна пистолета и стреля в Джена. Тя се наведе бързо, но в следващия миг усети изгаряща болка в рамото и падна замаяна на колене.

Рийд нахлу през вратата зад нея и се огледа като обезумял. Брад стреля още веднъж. Рийд отскочи встрани, а през това време той се измъкна през прозореца и тупна на земята.

Завиха сирени. Щяха ли да дойдат навреме, за да спасят Лекси?

Замаяна и ужасена, Джена с мъка се изправи на крака. Рийд я хвана за ръцете.

— Ранена си. Кървиш.

— Добре съм. Върви да намериш Лекси! Спаси я, Рийд! Моля те, трябва да я спасиш!

— Ще я спася. Не умирай, Джена! Моля те, не ме оставяй! — Той сграбчи лицето й и я целуна по устните. После изтича до прозореца и скочи през него. Джена се молеше той да намери Лекси преди Брад.

Рийд прекоси страничния двор, проклинайки факта, че къщата на Джена е заобиколена от гора. Чу лай на кучета, после сред дърветата зърна розово петно. Сигурно беше пуловерът на Лекси. Тръгнала беше към скалите. Затича се през гората и пред себе си видя тъмна фигура, която също гонеше Лекси. Не можеше да я остави на това чудовище. Трябваше да стигне пръв до нея.

Нагъсто разположените дървета му пречеха да вижда. Почти половин километър се препъва в скали и клони, докато накрая излезе на открито. Брад и Лекси се бореха на скалата.

Той се затича към тях, като се стараеше да стои извън полезрението на Брад. Лекси удряше с малките си юмручета гърдите на баща си, който се опитваше да я сграбчи. Беше като малко яростно торнадо и докато се бореха, двамата се приближаваха все повече до ръба. Едно диво дръпване, един силен ритник в слабините на Брад и той я изпусна. Тя се подхлъзна и размаха ръце във въздуха. Падаше.

Рийд се впусна с всички сили към тях. Нямаше да стигне навреме.

Брад сграбчи Лекси за стъпалото, но заради инерцията и двамата политнаха от ръба на скалата.

Сърцето на Рийд се качи в гърлото. В един ужасен миг реши, че с Лекси е свършено, но когато стигна до ръба, видя, че двамата са се приземили десетина метра надолу по хълма, който веднага след това преминаваше в отсечена скала. С едната си ръка Брад се държеше за голям камък, а с другата стискаше стъпалото на Лекси. Тя беше забила пръсти в земята, но между нея и началото на скалата имаше едва трийсетина сантиметра. Баща й се мъчеше да я издърпа, без да изпусне камъка, който единствен ги спираше да не паднат в тъмното море.

Лекси плачеше истерично, а обезумелите й движения допълнително затрудняваха усилията на Брад да я удържи.

Рийд се спусна надолу по хълма колкото се може по-бързо, хлъзгайки се в пръстта. При всяка негова стъпка надолу се пръсваха дребни камъчета. Стараеше се да държи горната част на тялото си близо до повърхността на склона и прокарваше пръсти през пръстта и храстите, за да забави спускането. Дори да успееше да стигне до Лекси, нямаше никаква представа как ще се изкачи обратно. И все пак някак щеше да се справи, защото не възнамеряваше да я изгуби. Нямаше да я остави да умре.

Брад го гледаше вторачено и Рийд се зачуди дали няма да пусне Лекси и да го застреля, преди да е направил още една стъпка. Трябваше обаче да поеме риска.

— Лекси, аз съм, Рийд. Сега ще те заведа вкъщи.

Беше само на половин крачка от свободния й крак.

Тя обърна глава към него и той видя набразденото й от сълзи лице и ужасените й очи. От движението й по гладката скала полетяха още камъчета. Той плъзна крак и сграбчи свободния й глезен. Сега, когато я държеше, почувства леко облекчение, но пък тя се оказа между него и баща си, а Брад нямаше да я остави току-така.

— Пусни я! — изкрещя Рийд, за да надвика шума на океана. — Полицията ще дойде всеки момент. Вече стигнаха къщата. Няма да се измъкнеш. Всичко свърши.

— Тя е моя дъщеря! Моя!

— И ти можеш да спасиш живота й. Можеш да ме оставиш да я отведа на безопасно място. Знам, че не искаш тя да умре.

Брад погледна дъщеря си, която извърна глава към него.

— Татко!

Гласът й късаше сърцето на Рийд. Въпреки че се страхуваше от баща си, някаква частица от нея още искаше той да бъде неин татко, да я обича, да я спаси.

— Знам кой си всъщност — продължи Рийд, докато Брад се колебаеше. — Знам за миналото ти, за първата ти жена, истинското ти име. Днес ходихме в местния полицейския участък и разказахме всичко на началника. Този път никой няма да те прикрие. Отиваш в затвора. — Брад не отвърна. — Но сега можеш да постъпиш правилно. Можеш да оставиш дъщеря си да живее.

Брад погледна Лекси.

— Миличка, обичам те! Чуваш ли ме? Обичам те! — извика.

Лекси заплака.

— Ти си единственото хубаво нещо в живота ми — продължи той. — Съжалявам за майка ти. Стана случайно. Трябва да ми повярваш.

— Вярвам ти, татко — каза Лекси, хълцайки. — Обичам те, но ме е страх и искам да си отида вкъщи.

— Ще отидеш, миличка. Ще си отидеш вкъщи, ще пораснеш и по нищо няма да приличаш на мен. Аз исках най-доброто за теб. Трябва да го запомниш. Обещай ми.

— Обещавам, татко.

Брад погледна Рийд.

— Не я оставяй да падне — каза и бавно пусна крака на дъщеря си.

Рийд внимателно придърпа Лекси към себе си. Коремът й се търкаше в земята докато той сантиметър по сантиметър се изкачваше нагоре. Искаше да улови ръцете й и да я обърне, за да не е с главата надолу, но само така можеше да пази равновесие и да се движи нагоре. Мъглата около тях се бе сгъстила, вятърът обви лицето му в плътна пелена. А дали наистина беше мъгла?

Пред него се появи образ на жена и той примигна. Тя имаше руса коса и тъжни очи.

Внезапно той усети нечия ръка върху своята, ръка, която му даде допълнителна сила. Лекси олекна и с последен прилив на енергия той успя да издърпа себе си и нея до върха. Прегърна я и като дишаше учестено, се опита да проумее какво се бе случило току-що.

Лекси се вгледа във фигурата, която им бе показала пътя към безопасното място.

— Мамо, ти си тук — прошепна.

Във въздуха се понесоха думите: „Винаги ще те обичам“ и „Бъди щастлива“. Ангелът се усмихна и им прати въздушна целувка. После изчезна.

Рийд разтърка мокрите си очи, убеден, че е халюцинирал.

Бузите на Лекси бяха набраздени от сълзи и мръсотия, но сега тя му се усмихваше.

— Мама е добре. Тя е на небето. Още ме обича.

Прегърна го буйно през врата и се притисна към него. Той също я прегърна, без да знае дали някога ще може да я пусне.

Рийд чу далечни гласове и измежду дърветата се появиха двама полицаи — началникът и още един. Той се изправи, без да пуска Лекси, която бе скрила лице в гърдите му. Мъглата отново се беше вдигнала. Той погледна надолу към скалата. Брад още висеше за камъка. Рийд се учуди, че не се е покатерил горе, но той вече нямаше къде да избяга. Джена и Лекси щяха да получат справедливост.

— Добре ли сте? — попита Джо.

Рийд кимна и добави:

— Той е там долу.

Когато Брад видя полицаите, сведе поглед към водата.

Изведнъж Рийд разбра защо Брад не се е покатерил по хълма. Той не възнамеряваше да бъде заловен жив.

— Ще отведа Лекси оттук — каза Рийд на Джо.

Той забърза, но едва беше направил няколко крачки, когато чу силен вик, който бързо беше заглушен от вълните, разбиващи се в скалите долу. Брад Уинтърс вече нямаше да нарани никого.

Когато Рийд наближи къщата на Джена, покрай него мина линейка. Отпред още стояха една пожарна и две полицейски коли. Джена седеше на стъпалата, а един лекар се занимаваше с рамото й. Наблизо се бяха насъбрали съседи, някой беше метнал завивка на коленете на Джена.

Тя изхлипа, като видя него и Лекси. Лекарят стана и Рийд седна до Джена, а Лекси надигна глава колкото да се увери, че леля й е добре. Устните й затрепериха, когато видя кръвта.

— Добре съм — каза й Джена, подсмърчайки. — Трябва само да ми направят няколко шева. Нищо ми няма.

— Защо плачеш? — попита момичето.

— Защото така се радвам, че си добре — отвърна тя. — Съжалявам, миличка. Толкова съжалявам.

— Видях мама — каза й Лекси. — Тя ме спаси, нали, господин Танер?

Той не искаше да признае, че е видял ангел, но не можеше да отрече случилото се, затова кимна.

— Така е. Тя ни издърпа нагоре.

— Откъде ви издърпа? — попита Джена, като се взираше притеснено в него.

— От скалата.

— О, Господи, Рийд…

— Всичко свърши, Джена. Тя е в безопасност.

— Мама ми се усмихна — продължи Лекси. — Каза: „Винаги ще те обичам. Бъди щастлива.“ Сега е на път за небето. Искаше само да се сбогува.

Устните на Джена трепереха, а Рийд усети как очите му се насълзяват. Малкото момиче бе изгубило и двамата си родители, но все още вярваше в Рая. Може би това беше истинското чудо.

Лекси обви по-силно ръце около врата на Рийд и се сгуши на гърдите му.

— Брад? — прошепна Джена.

— Всичко свърши. Вече си в безопасност.

Тя кимна облекчено.

— Искат да отида в болницата, за да ми направят няколко шева.

— Идваме с теб.

— Благодаря ти. Искам да си с мен, а и не мисля, че Лекси смята да те остави да си отидеш.

— И аз не смятам да я оставям. — Рийд вдигна поглед към приближилия се Джо. Лицето на началника беше мрачно.

— Каза ли й какво стана? — попита полицаят, който явно не искаше да говори за смъртта на Брад пред Лекси.

— Ще й кажа.

— Трябва да говоря и с двама ви, но първо се налага да отида в болницата — каза Джо. — Предпочитам да прекарате нощта другаде. Искам да запазя мястото на престъплението чисто. Доколкото разбрах, зет ви е нахлул в къщата.

— Да, през прозореца в стаята на Лекси. — Джена замълча за момент. — Много съжалявам, че Брад е ранил Колин. Чувствам се ужасно. Аз доведох това чудовище в града, вината е моя.

— Не, не е вярно. Полицай Линч изпълняваше дълга си. Дълг, който с радост е избрал.

— Моля се той да се оправи — каза Джена.

— Аз също — отвърна Джо. — Аз също.

Глава 23.

Кара се събуди внезапно и погледна към страната, където обикновено спеше Колин. Мястото беше празно; той беше на нощно дежурство. Каза си, че всичко е наред, но въпреки това по гърба й пробягаха тръпки. Завесите прошумоляха, сякаш раздвижени от ветрец, но прозорците бяха затворени.

На вратата се позвъни.

Знаеше, че го е очаквала, но не разбираше защо.

Сега не смееше да отвори.

Звънецът се чу отново, последван от решително почукване. Кара стана, наметна халата си и бавно отиде до външната врата. Погледна през шпионката и на прага видя Джо, блед и мрачен на светлината от лампата на верандата.

Тя отвори вратата с трепереща ръка.

— Какво е станало с Колин? — попита. Стомахът й се сви.

— Простреляха го, Кара. Карат го в болницата. Дойдох да те заведа там.

— Той ще се оправи — решително изрече тя.

— Да, разбира се — отвърна той, но Кара забеляза страха в очите му.

— Ще имаме дете. Колин трябва да се оправи. Имам нужда от него. Не мога да се справя с това сама. Не мога.

— Кара, по-добре се облечи.

Обзе я ужас, но тя не можеше да си позволи да рухне. Трябваше да отиде при съпруга си. Трябваше да вярва в Колин. Той щеше да живее. Щеше да оцелее. Просто трябваше.

Колин беше транспортиран по въздуха до болница на петдесет километра от града — там се занимаваха със сериозните наранявания. Кара имаше само смътна представа, че пътуват по мъгливото крайбрежие с полицейската кола на Джо. Сирената проблясваше в нощта, водата отразяваше ярката пулсираща светлина. По пътя тя се молеше на Бог, на ангелите, в които Колин вярваше, на всички починали членове на семейството й и на Вселената въобще. Предлагаше подкупи и сделки, неща, които щеше да направи, ако съпругът й оживееше.

Как щеше да продължи без него? Той й беше съпруг, любим, най-добрият й приятел — мъжът, с когото тя искаше да прекара живота си. Той беше бащата на детето й. Тя сложи ръка на корема си и усети как малко краче или ръчичка я побутва в ребрата. Бебето й имаше нужда от Колин. Тя също. Бяха заедно от цяла вечност. Той беше първата й любов — последната й любов. Не можеше всичко да свърши така — не така, не без предупреждение. Не беше готова. Никога нямаше да е готова.

По лицето й потекоха сълзи и тя смътно усети, че Джо пъха в ръцете й кърпичка. Избърса очи — знаеше, че трябва да е силна. Чуваше как Колин й казва да не се притеснява, че всичко ще е наред. Трябваше да запази вяра.

Когато пристигнаха в болницата, Джо я заведе горе в чакалнята. Там бяха двама от колегите на Колин, облечени в цивилни дрехи. Не бяха дежурни, но бяха дошли веднага щом разбраха. Двамата я прегърнаха един след друг, но тя не чувстваше нищо, освен заслепяваща болка. Някой й помогна да седне на един стол. Казаха й, че Колин е в операционната и лекарят ще дойде веднага щом всичко свърши.

Да свърши? Ако Колин не оживееше… Не можеше дори да довърши мисълта, прекалено ужасна беше. Прикова поглед в часовника на стената и загледа как минутите минават.

Винаги когато се събудеше след лош сън, Колин я взимаше в обятията си, погалваше я по косата, целуваше я по устните и й казваше, че на сутринта всичко ще е наред, че дори няма да си спомня за кошмара.

Искаше слънцето да изгрее сега. Искаше кошмарът да свърши. Не можеше да чака до сутринта.

След като зашиха раната й, Джена намери Рийд и Лекси в чакалнята пред спешното отделение в медицински център „Редууд“. Знаеше, че са откарали Колин Линч в болницата надолу по крайбрежието и искаше да отиде дам възможно най-скоро, но беше посред нощ, а и Лекси беше изтощена. Всъщност детето спеше дълбоко, проснато на един диван. Веднага щом видя Джена, Рийд стана и отиде разтревожен до нея.

— Добре ли си? — попита, като видя превръзката през рамото й.

— В момента не чувствам нищо — усмихна се тя уморено. — Дадоха ми някакво болкоуспокояващо. Но раната е само повърхностна. Трябваше да се наведа по-бързо.

— Въобще не биваше да ти се налага да се навеждаш. Аз трябваше да съм до теб.

Обвинителната нотка в гласа му я притесни.

— Ти наистина беше там с мен — напомни му тя.

— Твърде късно. Ако бях дошъл по-рано…

— Млъкни, Рийд! — Тя притисна устата му със свободната си ръка. — Няма да те оставя да поемеш още вина. Ние не бяхме твоя отговорност. А и истината е, че в най-важните моменти ти наистина беше с нас. Ти спаси живота на Лекси! Никога няма да мога да ти се отблагодаря. — Вдигна ръка. — Всъщност защо дойде вкъщи? Мислех, че тази вечер няма да се виждаме.

— Излязох да се поразходя и пак видях онази жена — с червената коса, която ми напомняше на Алисън. Или поне реших, че е тя. Тръгнах след видението и в следващия момент се озовах на твоята улица, а тя изчезна. Видях Колин на земята до колата и разбрах, че Брад е в къщата ти. Стори ми се, че мина цяла вечност, докато стигна до теб. — Той сложи ръце на кръста й и я придърпа към себе си. — Когато влязох и видях Брад с пистолет в ръка, а теб на земята… — Поклати глава. — Ако бях закъснял с една секунда, той можеше да те убие.

— Но ти не закъсня с една секунда. И аз съм добре.

Той вдигна ръка и прибра кичур коса зад ухото й.

— Може да се наложи да не свалям очи от теб два дни, за да се уверя, че е истина.

— Съгласна съм — усмихна се нежно тя. После го притегли по-далеч от Лекси и си пое дъх. — Рийд, трябва да те попитам — какво стана на скалата? Как умря Брад? А и сигурен ли си, че е мъртъв?

— Когато стигнах там, Лекси се бореше с него като малка тигрица, но се озоваха прекалено близо до ръба и тя се подхлъзна. Брад се протегна да я хване и двамата паднаха долу. Склонът е дълъг около десет метра, после следва гладка скала. Брад успя да улови Лекси за крака и да се хване за един камък. — Рийд преглътна с усилие. — Спуснах се долу да я взема. Казах му, че това е краят, че знам всичко за него. Реших, че няма да я пусне. Тя обаче го погледна и каза „татко“ с онова сладко нейно гласче, пълно с надежда, че той ще постъпи както трябва. Явно го трогна. Той й каза, че я обича, че тя е най-хубавото нещо в живота му и съжалява за смъртта на майка й. — Рийд замълча за миг. — Джена, Брад ме остави да я спася. Можеше да я повлече със себе си, но някаква частица от душата му не му позволи да убие детето си.

— Благодаря на бога. И все пак ми е трудно да повярвам, че го няма. Ще ми се да го бях видяла със собствените си очи. — Щеше да мине време, преди да се почувства наистина в безопасност.

— Няма го — отвърна той. — До водата долу има трийсет метра и където и да е паднал, ще е върху назъбени скали. Не може да е оживял. Но полицията със сигурност ще потърси тялото му сутринта.

— Ами ангелът, за който спомена Лекси? Въобразила ли си е?

Рийд леко се усмихна.

— Видях нещо, което изглеждаше като ангел — много приличаше на Лекси. В един момент си помислих, че няма да мога да издърпам и двама ни догоре. Пръстта беше рохка, не можех да намеря опора, а Лекси беше в неудобна позиция. И тогава усетих нови сили, сякаш някой ми беше подал ръка. Ще ми кажеш, че съм луд.

— Как бих могла? Иска ми се да вярвам, че Кели е добре и е на едно по-хубаво място. А докато расте и се опитва да осмисли станалото, Лекси ще се държи за това, че Брад я е спасил. Но въпреки това ме е страх, че няма да е нормална.

— Ти ще й помогнеш да се справи. Може да не стане лесно, може да трябва много време и много любов, но Лекси е щастливка, че те има. Ти си невероятна жена, Джена. — Той стисна устни. — Когато те чух да викаш, така се уплаших, че ще те загубя, преди…

— Преди какво?

— Преди да успея да ти кажа, че те обичам.

Тя си пое рязко въздух.

— Любовта не е по твоята част, спомняш ли си?

— Да, спомням си. — Рийд взе ръката й. — Не исках да дойда тази вечер, защото се боях да се отдам на онова, което чувствах. Исках да мога да си тръгна, без да поглеждам назад — но се самозалъгвах, Джена. Вече бях хлътнал по теб; просто не бях готов да го призная. Сега вече съм. Защото животът е кратък и не искам да губя и секунда повече, като постъпвам глупаво.

— О, Рийд. — Тя му се усмихна през сълзи. — Луда съм по теб. Знам, че е рано за това, но е истина. Може би е заради това място. Имам чувството, че така е писано — ти, аз и Лекси да сме заедно. Тя също те обича. И искам да знаеш, че можем да оставим нещата да се развиват полека, както ти желаеш. Не е нужно да бързаме с каквото и да било. Дори не е казано, че трябва да останем тук — каза тя, за да е сигурна, че той е наясно. — Ако искаш да се върнеш на работа във вестника или да правиш нещо друго, ще намерим решение. Най-накрая съм свободна — не само от Брад, но и от баща ми и неговите очаквания, от живота, който вече не желаех. Искам и ти да си свободен — от вината заради Алисън, от тежкото си минало. Искам да си щастлив. Искам ние да сме щастливи.

Рийд повдигна лицето й.

— Като малък единственото, което наистина исках, е да имам семейство; хора, които да обичам и които да ме обичат.

— Сега можеш да го имаш.

— Тогава ще решаваме за останалото стъпка по стъпка — каза той и я целуна нежно.

Джена обви ръце около врата му, наведе главата му към своята и постави началото на целувка, която щеше да продължи до края на живота им.

В понеделник сутринта, малко след седем часа, Шарлот завари Джо да стои сам в коридора към залата, където Кара Линч, семейството й и някои приятели чакаха да им съобщят какво е състоянието на Колин. Беше дошла преди трийсет минути, за да прегледа Кара, преди да се върне в клиниката и да се захване с пациентите си за деня.

— Привет — каза тихо тя.

— Има ли новини? — извърна се бързо Джо.

Шарлот поклати глава; съжаляваше, че трябва да го разочарова.

— Не, още не.

— Ранен е тежко — каза Джо.

— Така е.

— Не трябваше да го слагам дежурен снощи, без да му дам по-специални инструкции. Джена ми каза, че зет й я преследва, и аз знаех, че ще си имаме неприятности. Просто не ги очаквах толкова скоро.

— Сигурна съм, че си подготвил Колин.

— Не му казах достатъчно. Нито направих достатъчно. — В очите му се четяха болка и гняв.

Тя сложи ръка върху неговата.

— Джо, ти си свърши работата, както и Колин. Аз съм израснала с Колин и той винаги пръв се хвърляше в битка да защити някого. Когато хулиганите дойдеха на площадката, Колин се захващаше с тях дори когато беше слабичко, недорасло хлапе.

— Шарлот, той може да умре. — Джо поклати отчаяно глава. — Не знам дали ще мога да си го простя — и дали Кара ще може. Та тя очаква дете, по дяволите. Знаеш ли колко се радваше Колин за това бебе? Беше на седмото небе.

— Знам. Никога не пропуска прегледите на Кара. Но аз не съм загубила надежда, и ти не трябва.

— Опитвам се, но често съм виждал как лоши неща застигат добри хора. Трудно е да си оптимист.

— Знам. Понякога животът е несправедлив. — Тя се поколеба. — Джо, редно ли ще е да те прегърна?

Той разтвори ръце. Тя се сгуши в тях и остана така прекалено дълго — не можа да се сдържи. Болеше го, а нея я болеше заради него. Жена му трябваше да е тук, до съпруга си. Шарлот се зачуди къде ли е Рейчъл, но това не й влизаше в работата.

Тя се отдръпна и се усмихна.

— Грижи се за себе си, Джо.

— Ти също, Шарлот.

— Добре. До скоро.

Към обяд в чакалнята на четвъртия етаж на болница „Сейнт Мери“ сякаш се бе събрал целият град. Джена не знаеше как ще реагира Кара, като я види, предвид факта, че съпругът й можеше да загуби живота си заради проблемите, които беше донесла. И все пак дойде, за да подкрепи жената, която се беше държала приятелски с нея.

Семейство Мъри беше в пълен състав, там бяха и повечето хора от полицейския отдел и някои други от града. Кара седеше на един диван, наметната с ръчно шита завивка. Видя Джена и й помаха.

Рийд стисна окуражително ръката й, преди Джена да се запъти към нея. Тя седна до Кара и забеляза изключително бледото й лице, страха в очите й, но също и надеждата.

— Кара, толкова съжалявам. Толкова съжалявам, че ви се случи това, на теб и на Колин. Как е той?

— Извадиха куршума от главата му, но не знаят какво ще стане, какви ще са уврежданията, но вероятно ще остане заспал за дълго. Да кажем, че ще си навакса с почивката — каза тя през сълзи. — Има нужда от ваканция. Никога не се спира; опитва се да свърши прекалено много неща за прекалено малко време. — Гласът й секна и тя си пое дъх на пресекулки. — Но аз имам надежда, защото… ами защото трябва. И не искам да се обвиняваш.

— Трудно е да се обвини някой друг.

— Ами чудовището, което стреля по мъжа ми? Чух, че е мъртъв, и се радвам за това.

— Аз също — каза Джена. Бяха намерили тялото на Брад и това сложи край на най-големия кошмар в живота й.

— Джо ми разказа малко за онова, което сте преживели с Лекси — продължи Кара. — Радвам се, че вече си в безопасност. Знаех, че се страхуваш от нещо. Исках да ти помогна, но не можех да те притискам.

— Ти наистина ми помогна. Даде ми приятелството си. То означаваше и все още означава много за мен.

— И сега какво? Ще останете ли в Ейнджълс Бей? — попита Кара.

— Не знам. Мисля, че може да останем поне за известно време. Имам да ти разказвам много неща, но сега не му е времето.

— Имам цялото време на света — сви безпомощно рамене Кара. — Хубаво е да се поразсея малко.

— Е, накратко казано, смятай, че двете с Лекси не сме били изпратени тук случайно. Намерих дневника на Роуз Литълтън и мисля, че тя е моя баба. Знаеш ли, Лекси има белег по рождение на ходилото, ангелско крило, също като на Роуз, като на другите потомци…

— … на Габриела — довърши думите й Кара. — О, Господи! Това е невероятно! Нямам търпение да кажа на Колин, че е спасил потомка на Габриела. Сякаш цикълът на историята се затваря. Всъщност знаеш ли, че ангелите се появиха точно след като ти дойде в града? Чудя се дали са знаели, че Лекси ще има нужда от тях — че детето на Габриела се е върнало у дома да търси спасение. Говоря като Колин, нали? — усмихна се тя. — Да вярвам в тези глупости с ангелите. Все едно го чувам да казва: „Не са глупости, Кара. Просто имай вяра.“ Така и ще направя. Ще продължа да вярвам, докато мога.

— Правилно.

Кара отмести поглед от Джена към Рийд, който ги наблюдаваше внимателно.

— Така значи — каза тя. — В Ейнджълс Бей си намерила не само личната си история и сигурен пристан. Намерила си и друго.

— Да. Намерих любовта — отвърна Джена.

Кара плъзна дланта си в нейната.

— Ето, за това е всичко. Заради любовта. Нали няма да ме оставиш да го забравя? Имам чувството, че в близките дни и седмици ще трябва някой да ми го напомня.

— Няма да те оставя да забравиш — отвърна тя и стисна дланта й. — И Колин няма.

— Ще се боря за него. Ще се боря за нас — заяви Кара.

— Знам — и ние ще се борим с вас. — Джена погледна претъпканата стая. — Защото Ейнджълс Бей винаги се грижи за своите.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.